Mattis Øybø

Az utolsó túlélő is halott

Fordította: Vaskó Ildikó

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-7069-01-5

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mattis Øybø: Den siste overlevende er død /Forlaget Oktober AS, Oslo, 2021/

Copyright

© Mattis Øybø, 2021

Hungarian translation © Vaskó Ildikó, 2026

Published in agreement with Oslo Literary Agency

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné dr. Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

A fordítás a NORLA támogatásával készült.

This translation has been published

with the financial support of NORLA

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

„A háború alatt mindannyian rengeteg halált láttunk, és tudjuk, több mint kétmillió ember vesztette életét teljesen értelmetlenül. Akkor meg miért háborodunk fel ezen az egyen, miközben szinte elfelejtettük azt a kétmilliót? Minden bizonnyal azért alakult így, mert az az egy, az maga a halál, míg a kétmillió, az csupán statisztika.”

Erich Maria Remarque: A fekete obeliszk

I.

„Tirpitz”

Az egyetlen bosszú és az egyetlen bocsánat a felejtés

Jorge Luis Borges

(Fordította Somlyó György)

December elején kapta meg az üzenetet. Jakob Meyer ekkor már egy hete halott volt. Az orvos sajnálkozott, és azzal magyarázta, hogy váratlan technikai gondjaik adódtak. Érthetetlen okokból a legközelebbi hozzátartozóknak szóló értesítést téves címre küldték, és ez csak most csütörtökön derült ki. Minden bizonnyal az új számítógépes rendszerre való átállás okozhatta a problémát. Ezenkívül a kórházi adminisztrátorok közül többen is kivették a pénteki napot az Århus-i Sport Parkban tartott nagy sportesemény miatt. De kivizsgálják, milyen hiba csúszott a rutineljárásba.

– De miben halt meg?

– Ó, bocsánat – mondta az orvos, miközben recsegett a telefon. – A máj működése állt le. Nem bírta már tovább.

– Úgy halt meg, ahogy élt – mondta az édesanyja, amikor nem sokkal később felhívta.

– Jól van, anya, jól van.

– Nos, te nem igazán ismerted, Jonathan.

Még csak hatéves volt, amikor az anyja végre összeszedte a bátorságát. Az egyetlen dolog, amire abból az időből emlékezett, egy meghatározhatatlan füst- és porszag volt, már ha lehet ezt egyáltalán emléknek nevezni.

– De miért pont nekem telefonáltak?

– Talán a te nevedet adta meg – mondta az anya. – Ki tudja?

Vett egy nagy levegőt. Nem volt ínyére, hogy neki kell körbetelefonálnia a többieknek. Nem akarta vállalni a felelősséget.

– Szomorú vagy? – kérdezte az anyja.

– Nem.

– Hát akkor meg, mi a baj?

– Az egész helyzet valahogy olyan fura.

Hallotta anyja sóhajtását.

– Ne legyél már ilyen szentimentális.

Voltak pillanatok, amikor csodálta anyja cinizmusát. Ahogy hanyagolta a részleteket, és semmivel sem törődve a dolgok áthatolhatatlan mélyébe hatolt.

De voltak olyan pillanatok is, mint ez a mostani.

– Ő maga választotta az életét – folytatta az anyja. – És tulajdonképpen ki volt ő neked?

– Ő volt az apám.

A válasz gondolkodás nélkül bukott ki belőle, és persze azonnal meg is bánta.

– Neked van apád.

– Igen, tudom.

– Akkor meg miért csinálod ezt?

Azzal átadta a telefont Einarnak.

– Szia, Jonathan.

– Szia, apa.

Hétéves kora óta hívta apának Einart. Az anyjának természetesen igaza van.

– Szóval, mit fogtok csinálni? – érdeklődött Einar.

– Nem tudom. Bizonyára el kell intézni a temetést.

– Ott, Århusban?

– Ezt Simonnal kell megbeszélnem.

– Ő most merre jár? Amikor utoljára hallottunk róla, Szingapúrban volt.

– Azt hiszem, már visszajött Frankfurtba.

– Nos, üdv neki is. És szóljatok, ha segíthetünk valamiben, rendben? És add át üdvözletemet Evának.

Egyszer látta őket verekedni. Ez volt az egyike annak a kevés emléknek, amit az apjáról őrzött. Nem emlékezett a körülményekre, vagy bármi másra azon kívül, amit később elmeséltek neki. Azok a dolgok, melyek mindig is hozzátartoztak Jakob Meyer történeteihez – erőszakos természet, piszkos ruhák és az olcsó szesz szaga. Épp csak beköltöztek a Sinsenen lévő sorházba, amikor minden előzmény nélkül, egy hosszú évnyi kihagyás után, egyszer csak megjelent az ajtóban, és követelte, hogy láthassa a gyerekeit. Az anyja bezárkózott a fürdőszobába, miközben Einar úgy kihúzta magát, amennyire csak tudta, odament az ajtóhoz és megkérte, hogy távozzon. Jonathan az egészet végignézte az emeleti szobájából. Látta, amint a két test egymásnak feszül, mint az állatok, és a köztük lévő különbségek csupán egyetlen kérdésre redukálódtak: Ki az erősebb? És amikor az apja a földre került, és Einar rajta feküdt és azt kiáltotta, Fejezd már be, te részeg állat!, Jonathan egyszerre érzett diadalt és szégyent. Látta, ahogy az apját megszégyenítik, látta, ahogy az apja győzedelmeskedik, és ezt a két érzést nem lehetett egyszerre elviselni.

Amikor nem sokkal később felhívta Simont, Jonathan azt gondolta, emlékezteti fivérét erre a történetre, de szinte azonnal meg is gondolta magát. Attól tartott, bátyja másképp fog majd emlékezni a történtekre, vagy ami még rosszabb, egyáltalán nem is emlékszik rá.

– Jakob meghalt.

– Oké.

– Csak ennyit tudsz mondani?

– Te nem ismerted őt, Jonathan.

– Hát akkor téged kellett volna értesíteniük.

Ismét érezte, ahogy ránehezedik a felelősség, mint valami ragadós, nyúlós anyag, amit nem tud magáról levakarni.

– Hány éves is voltál tulajdonképpen? – kérdezte Simon.

– Négy évvel fiatalabb, mint te.

– Pontosan.

– Pontosan, mi?

– Apa egy részeges alak volt, tudod jól.

– Te mondtad, nem ismertem.

Így működött a nevek kényes rendszere közöttük. Simon számára Einar volt „Einar”, Jakob pedig „apa”, míg Jonathan számára Einar volt „apa”, Jakob pedig „az apám”. Így ment ez már több mint húsz éve. Azon ritka esetekben, amikor egyáltalán szóba került, inkább a keresztnevét használták, egyfajta semleges kifejezésként, minden érzelmi kötődés nélkül, hogy tiszteletben tartsák az emlékeik és tapasztalataik közti különbséget.

– Mikor történt?

– Egy hete. Nem bírta a mája.

Simon elnevette magát.

– Hát igen, általában ez történik a hozzá hasonlókkal.

Jonathan mindig is elnéző volt testvére cinizmusával, ami annyira hasonlított az anyjáéhoz, elvégre Simon a bátyja volt, négy évvel idősebb, és ezért hitelesebb tanúja annak a fehér foltnak, ami a gyermekkorát jelentette az emlékezetében. De most csak ellenkezést váltott ki belőle – a hozzá hasonlók –, és abban a pillanatban úgy érezte, meg kell védenie az apját, nem azért az életért, amit élt, hanem a haláláért, mindenki haláláért.

– Szóval mit teszünk? – kérdezte.

– Tennünk kellene valamit? – kérdezett vissza Simon.

– Hol temetjük el, például, és egyebek.

– Nekem édes mindegy. Szabad kezet kapsz, Jona-than.

– Te Németországban laksz. Én Norvégiában.

– Igen, akkor Århus tökéletes lesz.

Miután letették a telefont, Jonathan a mobiljával a kezében még üldögélt egy kicsit, hogy összeszedje magát. Aztán felhívta Evát.

– Ó, Jonathan! Annyira sajnálom.

– Köszönöm.

– Jól vagy, édesem?

A hangja megtelt gondoskodással és gyengédséggel, ahogy a helyzet megkívánta, amire sem az anyja, sem Einar, és még Simon sem volt képes. Nem tudták hogyan kell, mert soha nem volt részük benne. Jonathan érezte, milyen jólesik az együttérzés, és először ezen a különös napon, a szeme elhomályosodott, és a hangja elcsuklott.

– Ó, Eva.

Őt kellett volna először felhívnia. Miért nem vele kezdte? A sorrend hirtelen döntő fontosságúnak tűnt, különösen az azután következő dolgok miatt. A kedves gondoskodás, amit Evától kapott, felkészítette volna a többiek reakciójára. Hirtelen a rálőcsölt felelősség, a ragadós anyag megszilárdult, volt valami, amibe bele tudott kapaszkodni. Mert ez volt az, amit a többiek megtagadtak tőle: a jogot, hogy meggyászolhassa a saját apját. Nem, valóban nem ismerte őt, de végül is, talán csak két idegen képes tisztelni a halált úgy, ahogyan azt tisztelni kell, távolságtartóan, mint a bírák egy tárgyaláson, ahol minden tanú a saját emlékeinek a foglya.

Igen, egy gazember az gazember, de a halál az halál.

A hamvakat ajánlott levélben küldték el. Két héttel később a csomaggal a kezében állt a posta pultja előtt, a bevásárlóközpont második emeletén, közvetlenül a nagy élelmiszerbolt mellett. A hangszórókból karácsonyi dallamok szóltak, az emberek pedig megrakott szatyrokkal siettek ide-oda. Leült egy padra a könyvesbolt előtt és a dobozt az ölében tartotta. Húsz centiméter hosszú és hét centiméter magas. Leginkább az összerakós modelljeire emlékeztette, melyeket gyerekkorában kapott. A hosszúkás Airfix-dobozokra a brit és a német vadászgépek képeivel, melyeket aprólékos munkával állított össze, aztán a hálószobája mennyezetére erősített az Einar varródobozából kölcsönzött vékony zsinórral.

– Ezt nekem szántad?

Eva állt meg előtte, és beletelt néhány pillanatba, mire ráeszmélt, hogy azt beszélték meg, itt találkoznak. Mindketten szabaddá tették magukat délutánra, hogy karácsonyi ajándékokat vásároljanak. Jonathan a hóna alá csapta a csomagot és felállt, hogy megölelje Evát.

– Hogy érzed magad? – kérdezte.

– Hánytam a reggeli értekezlet előtt, de azt hiszem, senki nem vett észre semmit.

A férfi elnevette magát, Eva pedig pajkosan megveregette a vállát.

– Már csak egy hét, és elmondhatjuk – tette hozzá.

– Úgy bizony, ez lesz a legszebb karácsonyi ajándék mindannyiunknak.

Kezét a nő pocakjára tette és óvatosan megsimogatta.

– Apropó ajándék – és meglebegtette a kezében lévő listát. – Készen állsz?

Eva unokaöccsének egy számítógépes játékot vásároltak. Az unokahúgának egy rongybabát, göndör, vörös hajjal, ami pont úgy nézett ki, mint a kislány saját haja. A bátyjának és a feleségének pedig egy-egy könyvet. A kívánságlistára csak konyhai eszközöket írtak, de Eva nem volt hajlandó őket egy „egységként” kezelni. („Ígérd meg, hogy mi soha nem leszünk olyanok, akik mindig csak közös dolgokat kérnek.”). Einarnak találtak egy pár papucsot, az anyjának pedig egy teáskannát, amiről Jonathan tudta, hogy tetszik majd neki. Jóllehet Jonathan és Simon már évekkel ezelőtt megegyeztek, hogy nem vesznek egymásnak semmit, Eva ragaszkodott hozzá, hogy Simon is kapjon ajándékot.

– De hát el sem jön – érvelt Jonathan.

– De nemsokára nagybácsi lesz – ellenkezett Eva, mintha ez bármire magyarázattal szolgálna.

Mikor végeztek, kimentek a parkolóházba, kinyitották a kocsi ajtaját, és a hátsó ülésre pakolták az ajándékokat. Jonathan az ajánlott csomagot a papucs mellé tette a zacskóba, és amint beült a volán mögé és becsukta az ajtót, eszébe villant, hogy az egész bevásárlás alatt meg sem említette Evának a csomagot.

Elfordította a kulcsot, és a motor felzúgott.

Eva persze tudta, hogy a férfi kérte, küldjék el neki a hamvakat, és hogy végül úgy döntött, abban a városban keres sírhelyet az apjának, ahol született. Elmondta, milyen büszke rá, hogy Jonathan a történtek ellenére is így döntött. Pont ezeket a szavakat használta. De amikor néhány nappal ezelőtt megjött az értesítés, hogy a csomag megérkezett Jonathannak, nem volt alkalma arra, hogy elmondja neki. Eva késő estig dolgozott és csak azután ért haza, hogy ő már lefeküdt. És ma, amikor ott ült a padon a könyvesbolt előtt, csak a hóna alá csapta a csomagot, és belevetette magát a beszélgetésbe a család karácsonyi ajándékairól. Általában az a véleménye, hogy az ember cselekedeteinek oka van, amelyeket nyomon lehet követni és néven lehet nevezni. Amikor tízéves volt, behúzott egy fiúnak, aki „kövérnek” nevezte a szünetben. Utána behívatta az igazgató, aki az otthoni helyzetről érdeklődött, és megkérdezte, milyen a kapcsolata a mostohaapjával. Soha nem gondolt így Einarra, és érezte, ahogy a szóból sugárzik a rejtett előítélet. Amikor tizennégy éves volt és letartóztatták, mert ellopott egy autót és ittasan vezetett, hallotta, amint az anyja a biológiai apjáról beszélt a rendőrnőnek. Ezzel egy új szó került az apjáról szóló elbeszélésekbe. Amikor tizen-nyolc éves lett, és mindenki legnagyobb meglepetésére letette a vizsgáit, azzal a szociális munkással ünnepelt, aki átsegítette ezen az időszakon, és aki bizalmasan – szoros barátság fűzte őket egymáshoz – mesélt neki a saját apjáról és annak alkoholizmusáról. Bár Jonathan jól tudta, hogy ez mit is jelent, egészen addig nem gondolt úgy arra a szóra, hogy az őt is érintheti, majdnem úgy hangzott, mint egy sors. Az első szociológia előadásán a professzor, aki üdvözölte a hallgatókat, azt állította, hogy nem létezik a társadalomtól elszigetelt cselekvés. Minden valami más, mint aminek látszik. A bűnözés egy diagnózis. A fogyasztás egy osztály jellegzetessége. A bizalom a társadalmakat összetartó tőke. Amikor később eszmetörténetre járt, a korszakok nevei új megvilágításba helyezték a társadalmi struktúrákat és az összetett építményt, ami addigra kialakult az elméjében. Az ókor, a reneszánsz, a romantika, a modernizmus mind zseniális kifejezése volt egy és ugyanazon dolognak. És vajon nem szólt-e minden egyes regény, amit elolvasott, pontosan ugyanerről? Semmi nem véletlenszerű, minden cselekedet és gondolat a láthatatlan erők kifejeződése, amelyek az életünket irányítják, és mi, valami isteni tréfa folytán arra rendeltettünk, hogy szavakba öntsük ezeket.

Ezért teljesen érthetetlen, hogy miért nem beszélt Evának az apja hamvairól. A nő a tarkóját simogatta, ő pedig elindította a kocsit.

Nem volt rá különösebb oka.

Egyszerűen csak elfelejtette.

Az időjárás megváltozott. Hideg lett. Eva még mindig émelygett reggelente. Kitakarították az egész házat, kimerülten és elégedetten feküdtek le aludni, beszippantva a felmosó lágy illatát. A születendő gyermekükről beszélgettek, az eljövendő gyermekkoráról, és hogy ennek köszönhetően milyen jó ember lesz belőle. Megosztották egymással az emlékeiket, apró emlékfoszlányokat meséltek el egymásnak önmagukról. Eva arról mesélt, amikor édességet vásárolt minden megtakarított zsebpénzéből, és az azt követő szégyenérzetéről, amikor édesanyja leplezetlen csalódottsággal megjegyezte, azt hitte, új lovaglócsizmára gyűjt. Jonathan pedig azt mesélte el, amikor egyszer rálépett egy kifejlett viperára áfonyaszedés közben Østmarkán, hogyan bénította meg a félelem, mint a méreg, mintha a kígyó már meg is marta volna, az édesanyja azonban villámgyors mozdulattal kettéhasította a kígyót egy fejszével.

Micsoda mitikus figurák a szülők.

Milyen magányos dolog gyereknek lenni.

Közeledett a karácsony. Jonathan mindenféle ügyet intézett. Az ajánlott csomag továbbra is a cipős zacskóban lapult, a kocsi hátsó ülésén. Még mindig nem szólt róla Evának, bár többször próbálkozott. Egyik reggel, ahogy kifelé ment az ajtón, megjegyezte, hogy ideje lenne sírhely után nézni, így akarta elkezdeni mondanivalóját a hamvakról, de abban a pillanatban elfogta Evát az émelygés, és elrohant a mosdóba. Másnap este, vacsora közben megkérdezte a férfit, hogy mikorra várható a hamvak érkezése, mire a férfi összeszedte magát, hogy mindent elmondjon. Hiszen azt szerette volna, ha tud mindenről. A közös életük most kezdődött, és a jövő, ami Eva hasában növekedett, szintén erre kötelezte. Nem akartak titkolózni egymás előtt. Őszinteségben fognak élni. Ugyanakkor azt is tudta, hogy nincsenek igazán jó válaszai a várható kérdésekre. („Mi a fenét keresnek a hamvak a kocsiban?”, „Miért nem beszéltél róla korábban?”) Nem, túl késő van már az igazsághoz, jutott eszébe, és ezért hagyta, hogy a titok mellé hazugság is társuljon.

– Hamarosan – mondta –, azt hiszem, hamarosan megérkezik a csomag.

Kedden, három nappal karácsony előtt, megvette az utolsó karácsonyi ajándékokat is, egyedül. Evának vett egy gyűrűt, amit valójában nem engedhetett meg magának, de amiről tudta, hogy nagy meglepetést okoz majd, és Eva örülni fog neki. („Sose veszel nekem ékszert.”) Amikor visszatért a kocsihoz, és meglátta a hamvakat rejtő csomagot, elővette és óvatosan az ölébe helyezte. Már nem emlékezett rá, miért is volt olyan fontos, hogy elküldjék neki a hamvakat. Érvényt akart szerezni a jogainak, elvégre az ő apja volt, de most úgy tűnt, hogy mindez alig több mint üres invokáció, gyermeki dac, ami olyan formává tompítja a gyászt, amit nem lehet emlékekkel megtölteni, ha lehet ezt egyáltalán gyásznak nevezni. Kezével végigsimított a barna kartonon, és a címkét bámulta egészen addig, amíg a neve felismerhetetlenné és idegenné nem vált. Újra a repülőgépmodellekre gondolt, amiket a hálószobája mennyezetére akasztott. Minden este, mielőtt elaludt volna, a légi csatát nézte, ami a fehér mennyezet alatt zajlott. A német repülőgépek zuhanórepülésben helyezkedtek el a britek felett, mintha meg tudná változtatni a háború menetét a zsinór apró kiigazításával. Tudta, hogy a Spitfire és a Hurricane azok a repülőgépek, amelyeken az igazi hősök repültek, azok nyerték meg a csatát Nagy-Britanniában, amikor minden a legsötétebbnek tűnt. De mégis a német nevek mozgatták meg igazán a képzeletét, minden mássalhangzójukkal együtt. A Messerschmitt és Focke-Wulf, a Heinkel He és a „Stuka” csupa kellemes asszociációkat idézett fel benne.

Egy autó hajtott mellé, és egy férfi dugta ki a fejét az ablakon.

– Elmegy?

Jonathan intett, hogy indul, visszatette a csomagot a szatyorba, és hazahajtott.

December 23-án este Eva szülei hívták meg őket vacsorára. Munka után Jonathan a belvárosban vette fel Evát, aztán ők is beálltak a kocsisorba a többiekkel együtt, akik hazafelé indultak karácsonyra. Jonathan azt javasolta, jelentsék be nekik már most a hírt a babáról, hiszen csak egy napról van szó, de Eva a fejét rázta.

– Azt mondtuk, hogy ez az ajándék, és az ember nem bontja ki az ajándékot Szenteste előtt.

Érzett némi bosszúságot, Eva néha olyan makacs tudott lenni. Az elmúlt hetekben, miután kiderült, hogy gyermeket várnak, Eva ezen tulajdonsága mintha élesebben megmutatkozott volna, az egyik pillanatban úgy érezte, mintha megpillantotta volna a jövőjüket, tele a nő szabályaival és a férfi meghátrálásával.

– Szeretlek – mondta Jonathan, és Eva combjára tette a kezét.

– Én is szeretlek – felelte a nő.

– Hallottunk apukádról – mondta Eva édesanyja, amikor húsz perccel később az előszobában álltak és levetették a kabátjukat.

– Részvétünk, Jonathan.

Aztán megölelte, ugyanúgy, ahogy mindig is tette, találkozásuk első pillanatától fogva, lágyan és melegen, törődéssel telve.

– Mennyi idős volt?

– Hatvannyolc.

Az asszony megrázta a fejét.

– Túl korai – mondta –, túlságosan korán ment el.

Bementek a nappaliba, ahol Eva apja már mindent előkészített. Egy pohár forralt bort nyújtott feléjük, és mosolyogva megegyeztek, hogy Eva vezet hazafelé.

– Dániában élt, ugye?

Az anya szelíd mosollyal az arcán nézett Jonathanra.

– Így van.

– Dániában merre?

Jonathan még mindig nem szokott hozzá ehhez a nyílt és bizalomteljes légkörhöz, ami Eva családját jellemezte, a sok közvetlen kérdéshez, ami éles ellentétben állt a saját családja titkaival.

– Århusban.

– Ó, az egy nagyon szép város – szólalt meg Eva apja. ARoS Észak-Európa legjobb művészeti múzeumai közé tartozik. Láttuk ott a nagy Anselm Kiefer kiállítást.

– Nem, az Berlinben volt – vetette közbe Eva anyukája.

Jonathan még soha nem járt Berlinben, és az egyetlen alkalommal, amikor Århusban volt egy dániai nyaraláson, tizenkét éves korában, megnézték az óvárost és a Tivolit természetesen, de hogy egy művészeti múzeumba betegyék a lábukat még csak eszükbe sem jutott volna, mint lehetőség. Anselm Kiefer neve úgy hatott, mint két szó egy olyan nyelven, amit még csak most kezdett el tanulni. Ebben persze volt egyfajta szégyenérzet is, amitől Jonathan igyekezett távol tartani magát. Ezért aztán általában nem igazán volt beszédes kedve, amikor Eva szüleivel találkoztak. Így volt ez a mostani alkalommal is. Meghallgatta a történeteket a kiállításokról, amelyeket láttak, elbeszélésüket a könyvekről, amelyeket elolvastak, az utazásokról, amelyeken részt vettek. Ivott, és a bordeaux-i bor (egy új szó!) segített, és egy idő után mégis meg mert szólalni, olyan kérdéseket és megjegyzéseket tett, amelyek nevetést és érdeklődést váltottak ki, és amikor az ünnepi desszert, a sarkvidéki szeder-krém is az asztalra került két órával később, a szégyen-érzet már teljesen feloldódott. Melegséget érzett, és tele volt csodálkozással, hogy ő, éppen ő, hamarosan ennek a családnak a tagja lesz, és részese mindannak, amit képviseltek – a tömött könyvespolcokat, kortárs művészetet a falon, a dizájntányérokat az asztalon, de mindenekelőtt a meleg gondoskodást és a könnyed átmenetet a professzori tudás és a fiatalos kíváncsiság között. Egy pillantást vetett Evára, mintha azt akarná mondani neki: adjuk oda nekik most a karácsonyi ajándékunk, osszuk meg velük azt, ami a miénk, mert ők a mieink és mi az övék vagyunk, és az élet, amit együtt teremtettünk, az ő nyomdokaikban fog haladni.

– Meyer? – kérdezte Éva anyja. – Az nem egy zsidó név?

Éppen a bécsi útjukról meséltek, amit a szülők azon a nyáron tettek, valamint Joseph Roth könyveiről, amelyeket mindketten olvastak az utazásra készülve.

– Az apai nagyapám zsidó volt – magyarázta Jonathan.

– Milyen izgalmas – szólalt meg Eva. – És Jonathan bátyja, Simon pedig egy zsidó nőt vett el feleségül – tette még hozzá.

– Frankfurtban élnek – jegyezte meg Jonathan.

– Jonathan és Simon – ismételte az apa elgondolkodva. – Igen, úgy hangzik, mint egy zsidó testvérpár.

Jonathan ránézett, és bólintott, de végül kénytelen volt elfordítani tekintetét. Testvérek voltak, igen, és a nagyapjuk zsidó volt, de soha nem jutott eszébe, hogy a szavak akár így is értelmezhetőek és elárulhatnak valamit arról, hogy ki is ő tulajdonképpen. Ivott egy korty bort, és nem tudta, mit mondjon. Eva anyja és apja kedvesen mosolyogtak rá, de nem szóltak egy szót sem, míg Jonathan végre rájött, hogy azt várják, meséljen nekik a zsidó származásáról, a zsidó testvérpárról és az izgalmas családjukról.

– Egy norvég lányt vett el feleségül – kezdte. – A nagyapám, közvetlenül a háború után. Aztán megszületett az apám.

– Szóval túlélte – mondta Eva apja.

– Micsodát?

– A nagyapád. Túlélte az 1942-es deportálásokat.

Kevés emlékfoszlány maradt meg abból, amit az anyjától hallott, apró információrészletek, keserűséggel átitatva az iránt a férfi iránt, akihez valaha hozzáment.

Egyszer azt mondta, hogy Jakob a saját apjára ütött és az összefüggésekből Jonathan úgy értette, hogy ő is ivott, ráadásul megrögzött szoknyavadász volt, anélkül, hogy akkoriban felfogta volna, mit is jelent ez a szó, vagy, hogy valóban mindkettőjükre igaz volt-e. Egy másik alkalommal egy svédországi tartózkodásáról beszélt, hogy Jakob apja ott ismerkedett meg a nővel, akit végül feleségül vett, de vajon ez a nő Jakob édesanyja, azaz Jonathan saját nagyanyja volt-e, nem volt egyértelmű. Nem, talán ott vadászott más szoknyákra (emlékezett az s-re az „édes svéd” szavakban) talán erről szólt az a történet. Nem tudta. Mégis, arra a következtetésre jutott, hogy a nagyapja Svédországban élt, nem is sokkal Jakob születése előtt, valószínűleg a háború alatt, ami megint csak valamiféle menekülést feltételezett.

Hiszen mégiscsak zsidó volt.

– Svédországba menekült – mondta.

Még soha nem fogalmazta meg magának ezt a gondolatot. Csak ott motoszkált valahol, a tiszta igazság, elmondások és szóbeszédek alapján. És most Eva apja megadta azt a keretet, amibe belefoglalhatta az egész történetet.

– Tényleg? – kérdezte Eva. – Ezt nekem sose mesélted.

A szülei bólogattak, mintha számukra minden világos lenne.

– Mikor halt meg? – kérdezte az anya. – Úgy értem, a nagyapád.

Jonathan megpróbált visszaemlékezni. Sok évvel ezelőtt fültanúja volt egy beszélgetésnek édesanyja és Einar között. Egy dalt játszottak a rádióban, és az anyja azt mondta, ugyanez a dallam hangzott el a fiúk nagyapjának a temetésén. Az édesanyja akkor volt terhes Simonnal. Jonathanban felrémlett az ámulat, ami az ismeretlennel való kapcsolódást jelentette, egyetlen szóban elrejtve.

– A 80-as évek elején – mondta Jonathan. – Mielőtt még megszülettem volna. Így sohasem találkoztunk.

– Szóval akkor Helsfyrben nyugszik? – kérdezte Eva apja.

– Helsfyrben?

– A zsidó temetőben.

Bólintott, mi mást tehetett volna. Hiszen ezt sem tudta. Fogalma sem volt arról, hogy létezik egy zsidó sírkert Helsfyrben. Próbált valahogy jelezni Evának. Jó lenne, ha abbahagynák a további faggatózást. Ehelyett azonban Eva megjegyezte:

– Jonathan kérte, hogy küldjék el neki Jakob hamvait. Azt szeretné, ha édesapja hamvait abban a városban helyeznék örök nyugalomra, ahol született.

Szokatlan volt az ő szájából hallani az apja nevét, és egy pillanatra elgondolkodott: ki az a Jakob?

Eva megfordult, ránézett, és folytatta:

– Talán Helsfyr a megfelelő hely? Talán meg kellene kérdezned a zsidó közösséget, nem lehetne-e a nagyapád mellé temetni.

Anyja helyeslően bólintott. Aztán előrehajolt, a férfi karjára tette a kezét, és gyengéden megszorította.

– Nagyon jó ember vagy, Jonathan.

Ez megdöbbentette Jonathant. Ez az őszinteség. Ez a bizalom. Ez a melegség és biztonság. Az összes könyv. A sok utazás. Minden, ami annyira lenyűgözte Eva és a családja körül. Ez a hazugságra való képtelenség: milyen kíméletlen volt. Mennyire mentes a könyörületességtől.

– Emlékszel, amikor a bécsi zsidó temetőben voltunk? – kérdezte Eva apja a feleségét.

– Hát, persze.

Az apa Jonathanhoz fordult.

– Tudod, a 20. században a bécsi zsidók vásároltak egy nagy telket a Központi Temető (Zentralfriedhof) új részében. A régi rész már majdnem megtelt, így az volt az elképzelés, hogy a jövőre nézve is biztosítsanak temetkezési helyet a gyülekezet számára. De amikor idén nyáron meglátogattuk a helyet, alig néhány új sírhant volt az új részen. A kiterjedt földterület szinte teljesen üresen állt a nyári hőségben. Továbbra is a zsidók temetője volt, de már nem voltak a városban, akiket oda temethettek volna. Mindenki, akit eredetileg ott szerettek volna örök nyugalomra helyezni, valahol máshol lelte halálát. Ezt a véget sikerült a nagyapádnak elkerülnie.

– Tehát még a temetők is lehetnek gyászosan elhagyatottak – jegyezte meg az anya, a mondat melankolikus szépsége miatt szelíd mosollyal az arcán. Jonathan gyanította, hogy ezt is valahol olvashatta, vagy valaki mástól hallotta.

Miért is nem mondta el neki az igazat, úgy ahogy volt? Hogy keveset tudott az apja családjáról. Az alkalom itt volt és elmúlt, és már túl késő volt visszakozni. Már megint túl késő volt.

Feküdt az ágyban és Eva szuszogását hallgatta. Érezte, ahogy a bor forrón átjárja a testét. A hideg állandósult Norvégia keleti részén. Hó nem esett, csak egy vékony réteg dér, ami éjjelente mindenre rátelepedett. Hallotta a roppanást a járdán. Az ajánlott küldeményre gondolt a kocsiban. A fagyos levegőre, mely bekúszik a karos-szérián keresztül. A nagybetűs történelem megszépítő ragyogást von a halottak köré, milliók sorsa más megvilágításba kerül – Ó, ember! Ó, ember – a gyászoló hozzátartozók egy bécsi temetőben. Ugyanakkor egy magányos iszákos halála, egyedül egy Århus-i kórházban, egy öreg Toyotában eltemetve – milyen kevés méltóság rejlik ebben a végben, milyen kevés szépség.

Másnap bepakoltak a kocsiba, és Jonathan édesanyjához mentek. A reggelinél arról beszéltek, hogy ott töltsék-e az éjszakát, vagy sem. Jonathan inkább hazajött volna estére, végül is nem akkora nagy távolság, és azt is felajánlotta, hogy majd ő vezet, de Eva maradni akart.

– Vajon igazán ismerlek-e, ha nem töltök legalább egy éjszakát a gyerekkori szobádban?

Ez is egy olyan tulajdonság volt, amit most fedezett fel nála. Egyfajta szentimentalizmus, ami szinte már a babonával határos.

Amikor megérkeztek, Einar a főzéssel volt elfoglalva. A karácsonyfát már feldíszítették, és ott sorakozott a rengeteg dísztárgy is, amelyek minden decemberben megtöltötték a házat, éles ellentétben a tágas és szabad terekkel Eva szüleinek házában.

– Ó, milyen hangulatos itt minden – jegyezte meg Eva.

Az anyja elővette az ünnepi vászonterítőt, és Eva rögtön felajánlotta, hogy segít, mire anya kedvesen mosolygott, de azonnal azt mondta, hogy nem szükséges. Amikor Eva megismételte a felajánlást, Jonathan kézen fogta a lányt és felmentek az emeletre, anélkül, hogy megvárta volna az anyja válaszát.

– Semmi értelme – közölte, amikor beléptek a régi szobájába és letette a táskákat.

– Ó, hát itt van mindennek a kezdete – mondta Eva, miközben körülnézett.

A szobát raktárként használták. Az egyik sarokban néhány dobozt halmoztak fel, mellettük több zsáknyi ruha, de az ablak alatt lévő keskeny ágyon már előre megágyaztak.

– Én majd alszom egy matracon – mondta Jonathan.

– Nem, veled szeretnék aludni.

– Szűkös lesz.

– Nem tesz semmit.

Mindenhol gyermekkorának nyomai látszódtak. A kedvenc mackója, amivel addig aludt, amíg Simon azt nem mondta, hogy már túl nagy hozzá. A kis ezüst serleg, amit egy síversenyen nyert, még azelőtt, hogy a gondok elkezdődtek volna. Egy poszter egy norvég black metal zenekar kidíszített betűivel. És bár a repülőmodelleket már régen leszedték és kidobták, a szögek ütötte lyukak még látszódtak a mennyezeten. Az egyik könyvespolcon pedig ott állt az egyik hajó a sok közül, amit épített. Mindegyiknek ismerte a nevét – „Admiral Graf Spee”, HMS „Hood”, „Bismarck”, HMS „Belfast” – de most a „Tirpitz”-et tartotta a kezében, melynek szürkés-fehér porréteg borította a megkeményedett ragasztó peremét.

Ajándékba kapta. Akkor is karácsony volt. Hirtelen felrémlett benne az emlék. Mert amikor kibontotta a dobozt karácsony másnapján, felfedezte, hogy bizonyos részek hiányoznak. Másnap levelet írt a gyártónak, akik két héttel később, egy fagyos januári napon, válaszul elküldték neki ugyanannak a hajónak egy vadonatúj modellkészletét és még egy tubus ragasztót is kárpótlásul. Emlékezett rá, ahogy ott állt a postai cédulával a kezében. Emlékezett a postahivatalra a központban. Emlékezett az „ajánlott” szóra. Emlékezett a száraz, sima felületre, a barna csomagra, amin az ő neve állt.

– Szeretném, ha nem említenéd ezt a dolgot az apámmal – szólalt meg Jonathan.

– Milyen dolgot az apáddal? – kérdezett vissza Eva.

– Tudod, mire gondolok.

– Nem igazán.

– Bonyolult.

Jonathan remélte, hogy ennyivel megússza.

– Muszáj lesz beszélnetek róla, Jonathan.

– Igen, tudom, de nem ma este.

– Miért nem?

– Bonyolult – ismételte önmagát, de érezte, mennyire üresen kongott a szó.

Eva összehúzta szemöldökét, és rövid ideig a férfira nézett, majd lehangoltan megrázta a fejét, és felsóhajtott. Olyan volt, mintha Jonathant vizsgáztatta volna, és bizony csúfosan megbukott. A férfi kicsit haragudott rá, amiért ilyen próbatételnek tette ki.

– De a terv ugye az, hogy elmondjuk nekik a babát – folytatta Jonathan. Visszatette a hajót a polcra, és kezét a nő csípőjére helyezte. – A mai este állítólag a fiunkról fog szólni.

– Vagy a lányunkról – helyesbített gyorsan Eva.

A férfi elmosolyodott, Eva pedig beadta a derekát. Lágyan és szeretetteljesen hozzásimult.

– Tökfilkó – suttogta.

A második pohár után már jobban érezte magát. A bor felpezsdítette a vérét, de azért ura volt a helyzetnek. Az anyja felé nyújtotta a sült húsos tálat, hogy vegyen még. Jonathan már nem kért többet, inkább kiitta a félig telt vizespoharát.

Eva kezét a férfi kezére tette, de nem azért, hogy figyelmeztesse, legyen óvatos, nem, egyáltalán nem, tekintete nyílt volt, teli várakozással az örvendetes hír miatt, amit készültek megosztani velük.

– De miért lett épp Jonathan? – kérdezte Eva.

– Hogy érted? – érdeklődött az anya.

– A nevére gondoltam. Végül is ez egy fontos döntés.

Eva gyorsan Jonathanra pillantott és megpróbálta elrejteni mosolyát. Úgy határoztak, hogy a vacsora alatt jelentik be a nagy hírt a gyermekről, és most itt volt az alkalom.

– Minden név mögött van egy történet – folytatta Eva. – Engem például azért neveztek el Evának, mert apám annak idején éppen a teremtéstörténeteket tanította. A Teremtés könyvét olvasták. Állítólag Éva és Lilith, Ádám első feleségének neve között vacilláltak.

– Szóval az édesapád vallástörténetet tanít? – kérdezte Einar.

– Nem, apu irodalomprofesszor, illetve abban az időben valószínűleg még csak a doktoriján dolgozott.

Egy pillanatra csend lett, mintha az anyja és Einar végre ráeszméltek volna, milyen családba készül benősülni a fiuk, milyen osztálykülönbséget fog átugrani.

– Az én édesapám azt szerette volna, ha engem Olav-nak hívnak – szólalt meg végül az anya. A királyokról szóló történetek megszállottja volt. Én lettem volna úgymond Hatodik Olav. Aztán lánya született.

– Egy igazi királynő – tette hozzá Einar, majd odahajolt és megcsókolta.

Amióta csak Jonathan vissza tudott emlékezni, mindig is hasonló szeretetteljes módon viszonyultak egymáshoz, amit gyerekként sosem tudott igazán hová tenni, ezért egyszerre váltott ki belőle szégyent, féltékenységet és büszkeséget.

– Igyunk a királynőre – mondta Einar.

– A királynőre – helyeselt Eva.

– Elfogyott a borod, kisfiam – vette észre Einar, és újratöltötte Jonathan poharát.

– Jakob választotta a nevet – szólalt meg hirtelen az anyja. – Jonathan nagyapja ugyanis zsidó volt.

Jonathan összerezzent, és az anyjára nézett. Eddig még soha nem hallotta, hogy az anyja Jakobnak szólította volna az apját. Ritkán emlegették, és amikor egyáltalán szóba került, csak úgy utalt rá, hogy „az apád”, mintha ez elsősorban egy tulajdonjogi kérdés lenne.

– Simon és Jonathan – mondta mosolyogva Eva.

– Az egyik név, amit fontolgattunk, a Maximilian, vagy Max volt – folytatta az anyja –, de már nem emlékszem, hogy Simon vagy Jonathan helyett. Állítólag volt egy híres zsidó bokszoló, akit így hívtak, aki harcolt és győzött is a nácik ellen. De valahogy túl sok volt. Maximilian, nem, őszintén szólva nem működött volna. Én csak egy egyszerű konfirmált lány vagyok Oslo egyik szegletéből. A fiaim pedig Simon és Jonathan. Simon és Jonathan az oslói Sinsenből.

Az anyja szelíden mosolygott. Szeme elhomályosult, a bor, az este és a beszélgetés hatására. Boldognak tűnt, és hamarosan még boldogabbá akarták tenni.

– Ki volt ő tulajdonképpen? – kérdezte Jonathan.

– Kicsoda?

– Jakob.

Már maga a tény is, hogy kiejtette a nevét az anyja előtt, csak úgy lazán, minden megfontolás nélkül, idegenül hatott, szinte veszélyesnek, de ugyanakkor szabadnak is, mintha valami végre felszabadulna. Talán nem is volt annyira bonyolult.