A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ava Harrison: Shattered Dynasty (The Corrupt Empire #4), 2021

Fordította
HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A becstelen (Alvilági játszmák 1.), 2022

A zsarnok (Alvilági játszmák 2.), 2022

A vétkes (Alvilági játszmák 3.), 2022

Copyright © 2021 by Ava Harrison

Published by AH Publishing

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Balázs Piros

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-66-1

Nem az vagyok, ami történt velem.
Az vagyok, amivé válni akarok.

CARL JUNG

ELŐHANG

Trent

Ujjaimmal az asztalon dobolok. Visszhangzik a hang, halk és egyenletes. Békés ritmus ebben az órában.

Csendes ez a reggel. Az ablakomon túl sötét, baljós égbolt borul New York City fölé.

Elsőként érkeztem.

Ami nem számít szokatlannak.

Az üzlet oroszlánrészét a tengerentúlon bonyolítom, így természetesen mindig munkára készen állok, amikor az Egyesült Királyságban elindul a tőzsde.

A korai időpont ellenére megcsörren a telefon az asztalon. Harsány ricsaja megtöri a csendet.

Mint egy tűzjelző, teljesen váratlanul ér.

Mivel nincs bent az asszisztensem, kénytelen vagyok én magam felvenni. Muszáj meggyőződnöm arról, hogy nem üzleti vészhelyzetről van szó. Kevesen tudják, hogy ilyen korán bejövök.

Csak a legfontosabb ügyfeleim.

És a családom.

Ennek ellenére mégsem veszem fel.

Egy pillanatra elhallgat a csöngés, majd újraindul.

Iszonyú fontos lehet.

Mély sóhajjal felkapom az irodai telefont.

– Igen? – szólok bele.

– Mr. Aldridge?

– Én vagyok.

– Üdvözlöm, Mr. Aldridge. Itt Larry Baker beszél, az apja ügyvédje.

– Nem érdekel.

Előrehajolok, épp le akarom csapni a telefont, amikor folytatja. – Ha kaphatnék egy percet…

– Nem, nem kaphat.

Semmi olyat nem mondhat az apám, amivel rábírna, hogy szóba álljak vele. Azok után, amit a családommal tett, szerencséje, hogy nem tűztem vérdíjat a fejére. Ám meg vannak számlálva a napjai. A börtönélet nem apámnak való. Nem áll jól neki a börtöngúnya. Semmi kétségem afelől, hogy jelenleg is kibúvót keres.

Vagy fellebbezik, vagy megszökik.

Tekintve, hogy milyen körökben forog, egyik sem lepne meg.

Mert ha nem jut ki onnan élve, csak idő kérdése, hogy mikor nyírják ki.

Túl sok ellenséget szerzett.

Az orosz maffia holtan akarja látni.

Cyrus Reed a fejét venné.

Én sem tudnék jobb időtöltést kitalálni a temetésénél.

Hogy a fenébe húzta eddig?

– Az apja tegnap elkeseredetten hívott fel. Látni akarja magát – karattyolja a rohadék. Soha nem találkoztam a fickóval, de aki az apámat képviseli, az csakis a világ söpredéke lehet.

– Leszarom, mit akar – sziszegem.

– Kérem…

Leteszem a telefont… pontosabban lecsapom a kagylót a készülékre.

Nem számít, hányszor hívogat ez a fickó az apám miatt, nincs mit mondanom annak a mocsoknak. Mostantól jobban ügyelek, hogy kiszűrjem a hívásaimat.

Apám elvesztette a jogot, hogy beszélhessen velem, amikor eljátszotta a húgom testét egy magas tétű pókerjátszmában.

Abból, amit tett, nincs visszaút.

Nincs bocsánatkérés. Semmivel sem teheti jóvá.

Számára nincs megváltás. Nincs az a pénz, amit megérne a megbocsáthatatlan bűn, amit elkövetett. A rohadéknak előbb a saját életét kellett volna felajánlania.

Soha nem fogom megérteni, hogy tehette meg. Nem csak azt, hogy kockára tette és elvesztette az összes vagyonunkat. Nem. Az csupán pénz, és összességében nem számít. Engem az nem hagy nyugodni, hogy hogy a francba művelhette ezt a húgommal. A vágóhídra küldte Ivyt. Hogy juthatott ilyesmi egyáltalán az eszébe?

De mindez nem számít, mert az az alak, az apám, azon a napon meghalt számomra. Ami engem illet, az elmúlt két évben nem volt apám. Amióta börtönbe küldtük, nem beszéltem vele.

A többes szám rám és Cyrus Reedre vonatkozik. A sógoromra. A társai is segítettek. Akik végül az ügyfeleim lettek.

Nem figyelmeztettük a rohadékot. Úgy halmoztuk ellene a bizonyítékokat, mint a téglát, amiből új kéglit építünk neki a pokolban. Tönkretettük.

Száz kibaszott évbe telik, mire szabadul, hacsak nem tesz neki valaki szívességet, amit gyakorlatilag ellehetetlenítettünk. Minden hatalmától megfosztottuk – egyben az akaraterejétől is.

Ha valami csoda folytán mégis sikerül kiszabadulnia, várni fogjuk. Várjuk, hogy eltaposhassuk, mint egy csótányt.

Ismét csöng a telefon.

Nem veszek róla tudomást.

Eltűnődöm, hátha ő keres, hogy a segítségemet kérje. Felőlem próbálkozhat, amennyit csak akar. Akkor sem segítenék rajta, ha az egész világ sorsa függne tőle. Szóval függetlenül attól, hogy ezúttal miféle baromságokat akar összehordani, az apám számomra halott.

Ami részemről rendben is van.

Az ablak felé fordulok a székkel, és kinézek a tájra.

Hajnali ötkor a város még sötétségbe burkolózik.

Egyedül az épületek fénye ragyogja be az eget. Nincsenek csillagok.

Lázasan jár az agyam. Miért hívogat apám ügyvédje ilyen korán? Mielőtt megakadályozhatnám, a gondolat szöget üt a fejembe.

Elég a spekulációból!

Ugyanaz a régi baromság, csak egy új napon.

Apám pontosan tudja, hogy ilyenkor a legkönnyebb elérni engem, és ezt az ügyvédjének is elárulta.

Tudja, hogy rajtam kívül senki sincs még bent. Kevés dolog változott azóta, hogy neki dolgoztam.

Ismét csöng a telefon. Van valami kétségbeesett a szunnyadó város álmát megzavaró telefoncsöngésben. Szinte hátborzongató.

Ezúttal kihúzom a vezetékes telefon kábelét. Váratlanul elnémul a szoba. Egy pillanatra úgy teszek, mintha apám sosem adta volna el a lelkét. Legalábbis megpróbálom. Olyan távoli a múlt attól, ahová jutottunk, hogy már fel sem tudom fogni.

Fénykorában apám a város egyik legsikeresebb fedezeti alapját vezette. A fenébe is, a világ egyik legnagyobb alapját.

Sok embert mocskosul gazdaggá tett.

Sokakat pedig, ennek közvetlen következményeként nyomorba taszított.

Nem tudom, hogy történt. Egyik nap még felszállhatott egy magángépre, és meg sem állt Saint-Tropez-ig, hogy megmártózzon az óceánban. Másnap már a turistaosztályra sem engedhetett meg magának egy jegyet Floridába. Mindenét elvesztette.

És nem csak a pénzét. Elkeseredésében, hogy megtömje a bukszáját, beszállt egy tiltott pókerjátszmába, eladta a lelkét az ördögnek, és szörnyeteggé vált.

Felemelem a fejem, beletúrok a hajamba, és megpróbálom kiverni a gondolatot a fejemből. Számban keserű íz. Apám árulása mindent áthat, minden pillanatot, minden döntést.

Én is egy fedezeti alapot vezetek. De ahelyett, hogy csak az örököscsemeték vagyonából szemezgetnék, a leghajmeresztőbb rohadékoknak is otthont adok.

Végül nem lettem jobb ember, mint az az alak, akit utálok.

De vele ellentétben én megbékéltem a döntéseimmel.

Ami ironikus, hiszen jelenleg sem tudok pihenni, hiába próbálkozom. Az ügyvéd telefonhívása olyan gondolatokat kavart fel bennem, amiket régóta próbáltam elfelejteni.

Felpattanok a székből és átviharzok a fürdőszobába, hogy melegítőt, pólót és tornacipőt húzzak.

A futás kitisztítja az agyamat.

Mindig ez van, amikor a nyavalyás apám el akar érni.

És óraműpontossággal mindig megteszi.

Lemegyek a privát lifttel és kifelé menet biccentek az ügyeletes portásnak.

Kilépek a járdára, és minden lépéssel egyre jobban eltávolodom az irodától. Amint átkelek az Ötödik sugárúton és bevetem magam a parkba, sprintelni kezdek, és olyan sebességgel hajtom magam, ami nem lehet egészséges.

Megnyugtat az arcomba csapó levegő.

Az adrenalin csodákat művel az idegeimmel.

Nem tudom, meddig futok, de végül megállnak a lábaim. Eljött a pillanat, hogy foglalkozzak a nyakamba szakadó szarviharral. Megfordulok, hogy visszainduljak. A nap már felkelt a láthatáron.

Pedig egyedül azzal kéne foglalkoznom, hogy némi pénzt keressek, és elfelejtsem, hogyan kezdődött ez a nap.

Már csak egy háztömbnyire vagyok az irodaépülettől, amikor rezeg a mobil a zsebemben.

Ezúttal anyám keres.

– Anya – szólok bele.

Lehetnék kedvesebb is. Nem mintha szemét lennék az anyámmal, de van egy megérzésem, hogy miért hív, és úgy hiányzik ez nekem, mint púp a hátamra. És azt sem értem, minek próbálkozik még a történtek után.

Anyám elvált tőle, hála a magasságosnak.

De valamilyen számomra ismeretlen okból kifolyólag (hiába próbáltam megérteni, nehogy beleőrüljek) megtartotta apám vezetéknevét, ajándékkosarakat küldözget neki a börtönbe, mintha egy kibaszott szülinapi bulin lenne, és még mindig kiáll érte, amikor nem vagyok hajlandó szóba állni apámmal.

Az élet túl rövid az ellenségeskedéshez.

Anyám szavai. Nem az enyémek. Ami kurva nagy hazugság. És elkerülhetetlenül mindig ugyanaz a nyálas egymás nyakába borulás követi.

„Adj engedélyt magadnak a továbblépésre. A virág csak akkor bont szirmot, ha érzi a nap melegét.”

Picsába ezzel!

Szívesen helyettesíteném Karónt a ladikjában, hogy apámat a pokol mélyére fuvarozhassam. És még ezzel sem nyerne feloldozást a szememben. Még az örökkévalóságig tartó büntetés sem elég a családom ellen elkövetett bűneiért.

– Szia, édesem. – A hangja tiszta, de hiányzik a megszokott, vidám hangszíne. Komornak tűnik.

Volt egy pont az életemben, amikor anyámtól nem számítottam boldogságra. Akkoriban történt, amikor padlóra küldte az élet. Gondolom, ez a napmeleg szarság bevált nála, mert azóta kivirult, szabadidejében kertészkedik, a többiben engem zaklat.

– Azért hívsz, hogy az öregről beszéljünk?

– Trent…

– Mielőtt folytatnád, hadd ismételjem el neked ugyanazt, amit az ügyvédjének mondtam. Amióta megpróbálta eladni Ivyt, számomra ő meghalt. Semmi olyat nem tudsz mondani, amiért szóba állnék vele. Arra ugyan hiába vársz…

– Trent! – kiált rám. Nem szokott kiabálni.

Megtorpanok. Talán még a lélegzetem is eláll. Lüktet az ér a nyakamban, a hosszú futás egy csapásra kimerített. Várom, hogy befejezze.

– Apád meghalt.

ELSŐ FEJEZET

Payton

Gyors lépteim nyomán csattog a strandpapucsom a járdán. Nem a legjobb választás volt, de ma reggel késésben voltam, és elöl maradt a hétvégi strandolásról.

Mázli, hogy csak néhány saroknyira van a suli.

Ezért választotta nekem Ronald ezt a lakást. A közelsége és a bája miatt írtuk alá a bérleti szerződést.

Négy évvel ezelőtt.

A Ludlow Egyetem legtöbb elsőse a kollégiumban töltötte az első évét, velem ellentétben. A nővérem akkori pasija, Ronald, ezt sosem hagyta volna. Ragaszkodott hozzá, hogy kibérelje nekem a tökéletes házat.

Erin trófeáival megtelne egy évkönyv. Macsók, gótok, rockerek. Mindegyikkel kavart már, gyakrabban váltogatja a pasijait, mint a bugyiját. Ronald azonban tovább húzta, mint a többi. Örökkévalóságnak tűnt a kapcsolatuk. Kábé kilenc évig tartott. Mígnem történt valami, és a többihez hasonlóan ő is kikerült a képből.

Mindig is úgy szerettem, mintha a saját testvérem lenne. Sőt, a saját apám. Jóval idősebb, mint Erin, aki maga is jóval idősebb nálam. Az elődeivel ellentétben Ronald összeszedett ember volt, és mindig rendesen bánt velem, ezért is engedtem, hogy kibérelje nekem ezt a palotát.

Mert ez az.

Egy gyönyörű otthon, olyan közel a sulihoz, hogy az ingázás soha nem okozott fennakadást a tanulmányaimban. Amiért hálás vagyok, tekintve, hogy az üzleti diplomához sokat kell magolni.

Soha többé nem akarok visszatérni ahhoz az élethez, amit Ronald előtt éltem.

A zebránál fogom a telefonomat, begépelek egy üzenetet, majd kitörlöm. Ráharapok az alsó ajkamra. Abbahagyom, amikor rádöbbenek, hogy csak az időt húzom. Erin már felnőtt nő. Tizenhárom évvel idősebb nálam. Nem kéne aggódnom érte, de mióta Ronald faképnél hagyta, a szokottnál is nyűgösebb.

Az évszakhoz képest melegebb a levegő, mint vártam.

Hiába van itt az ősz, még mindig nyári illatok terjengenek a levegőben. Grillezett hús és frissen nyírt fű illata. A New York-iak a lehető legtöbbet próbálják kihozni a múlni nem akaró időjárásból. Ez hamarosan megváltozik. A suliba menet hideg fuvallat, avar és sült dió illata fogja ostromolni az érzékeimet.

Vált a lámpa, átkelhetek. Elindulok, közben erőt veszek magamon és visszadugom a telefont a zsebembe, és megigazítom a farmerdzsekim ujját a könyökömön. Muszáj kivernem a fejemből a nővéremet. Erin tud vigyázni magára.

Tavasz végén lediplomázom. Még több mint kilenc hónap. Az elmúlt néhány év alapján olyan lesz, mint egy évtized.

Már látom magam előtt az idei szemesztert. Újabb álmatlan éjszakák Erinnel a telefonban. Őrjöngeni fog, mint mindig, most, hogy elapadt a pénz. Azt ismételgeti majd, hogy mihez kezdjen. Én pedig hiába csitítom, hogy minden rendben lesz, nem fog hinni nekem.

Minden áldott este ugyanaz a hívás, amit tanulás és magolás követ, amit elhalasztok, hogy megnyugtassam Erint.

Reggel pedig felébredek, és kezdődik minden elölről.

Feltéve, ha sikerül aludnom egyáltalán. Újabban elkerül az álom.

Két dolog áll az életem középpontjában: Erin és a suli. Ebben a sorrendben. A nővéremmel ellentétben amint megszerzem a diplomámat, munkát szerzek és eltartom magam.

Megtorpanok a következő zebránál. Győz a késztetés, hogy gondoskodjak a nővéremről, ezért ismét előveszem a telefont.

Én: Ettél már? Jól vagy? Pihenned kéne. Kérlek, vigyázz magadra!

Az el nem küldött üzenet ott árválkodik a telefonban. Igazán nem kéne ilyen szintű társfüggőségre buzdítanom. Se velem, se Ronalddal.

Nem mintha nem szeretném a nővéremet, de fájdalmasan nyilvánvaló, hogy Erin képtelen nélküle élni. Vagy a pénze nélkül.

Függetlenül attól, hogy mi választotta szét őket, Ronald mindig gondoskodott rólam, és az az igazság, hogy jobbat érdemel Erinnél. Akinek csak a pénze kellett. A státusz. A biztonsági háló.

Ronald nélkül a nővérem egy hajszálon függ, és bármikor elérkezhet a törésponthoz. Régebben úgy éreztem, hogy kettőnk közül ő a gyerek a családban, én pedig nemcsak idősebb nővérként, hanem anyaként is funkcionálok. Mintha én nevelném fel a nővéremet.

Aztán jött Ronald.

Ekkor kezdődött Erin tündérmeséje. Ronald kiköltöztetett minket a közös kis házunkból egy gyönyörű, vízparti villába.

Amikor elég idős lettem, iskolába küldött, vett nekem egy autót, és kibérelt egy házat.

Minden tökéletes volt.

Amíg Ronald fel nem szívódott.

Erin most ismét egy roncs.

Amennyit megtudtam tőle, Ronald már nem fizeti a számláit. Ami furcsa, mert az enyémet még mindig fizeti. Erin nem hajlandó elárulni, hogy mi történt kettejük között, hová ment Ronald. Csak megemlítette, hogy elment. Szó szerint azt mondta: „Elhagyott minket az a seggfej. Ha tényleg nem csináltál semmi rosszat, hogy meggyőzd, hogy helyettem neked fizessen, akkor legyen benned annyi becsület, hogy nem keresed fel. Világos, Payton?”

Ezzel véget is ért volna a történet. Elvégre megtiltotta, hogy kapcsolatba lépjek az egyetlen apafigurával, akit valaha is ismertem. De nem. Mindennek tetejébe a nővérem minden este felhív, hogy megbizonyosodjon arról, hogy nem próbáltam kapcsolatba lépni Ronalddal, azután megvádol, hogy lefeküdtem vele.

Mi másért szakított volna a nővéremmel, miközben még mindig finanszírozza az oktatásomat? Mi másért lenne az én életem még mindig tökéletes, miközben Eriné egy rakás szar?

Erin szavai, nem az enyémek.

Akkor is szerencsések vagyunk.

Mindkettőnknek fedél van a feje felett. Van mit ennünk. Volt idő, még Ronald előtt, amikor mindkettőt nélkülöztük.

Ettől függetlenül önkéntelenül úgy érzem, hogy valami nincs rendjén. Hogy Ronald bajba keveredett. Mi másért nem keresne? Talán beteg? Megsérült? Nem hagy nyugodni a sok mi-van-ha. Hiába próbálom elterelni a figyelmemet, nem megy. Nem múlik ez a motoszkáló rossz érzés.

Végül engedek a késztetésnek, kitörlöm az Erinnek írt üzenetet, helyette Ronnie-nak írok.

Én: Tudom, hogy rég beszéltünk utoljára. Sajnálom. Hamarabb is kereshettelek volna. Jól vagy? Erin megkért, hogy ne hívjalak, de aggódom.

Oké, a nővérem beköpése az éretlenség csúcsa, de nem mintha ő tisztességes felnőttként viselkedne.

Próbáltam tiszteletben tartani a kívánságát, ameddig csak lehetett. Komolyan.

Pillanatokkal azután, hogy elküldtem, visszadobják az üzenetet. Beleharapok az alsó ajkamba, és újraküldöm.

Visszadobják.

Megint.

Nehéz szívvel, zavaros gondolatokkal érek az órámra.

Heather integet. Nem a szokott helyén ül. Közelebb ült az ablakhoz. Megnézem a helyünket, és látom, hogy már elfoglalták. A jelek szerint ma nem én vagyok az egyetlen, aki késik.

Elindulok a barátnőm felé, és birtokba veszem a mellette lévő helyet.

– Mi a baj? – Gyanakvóan néz rám.

– Semmi. – Vállat vonok.

Heather a fejét rázza. – Nem, nem. Valami baj van. Mert egyáltalán nem úgy nézel ki, mint aki jól van.

Persze hogy észrevette.

Heatherrel az elsőéves orientáció óta barátok vagyunk. A kollégiumban lakott, és általa nyertem betekintést a társasági életbe. Miután éveken át néztem a nővérem kicsapongásait, túl erős volt bennem a megfelelési vágy ahhoz, hogy házibulikra járjak, így csak másodkézből, Heathertől szereztem tudomást a mocskos részletekről.

Megérintem a hajamat.

– Hogy érted? – Felvonom a szemöldökömet, közben lesimítom a kilazult hajszálakat. – Olyan rémesen nézek ki?

– Azt azért nem mondanám. De amikor beléptél, rém szórakozottnak tűntél.

Mély levegőt veszek. – Ronald járt az eszemben – ismerem be mély sóhajjal.

Nagy barna szemei engem fürkésznek, lebiggyeszti az ajkát. – Még mindig semmi hír?

– Nem. Ami elég furcsa. Miért tűnne el szó nélkül, mint egy seggfej? És hát nem könnyű szeretni a nővéremet, ezt megértem. Akkor viszont… miért nem szakítja meg mindkettőnkkel a kapcsolatot?

– Lehet, hogy akar valamit. – Felvonja a szemöldökét.

– Undorító.

– Undorító, igen, de talán azt hiszi, hogy olyan vagy, mint a nővéred. A pasik néha már csak ilyenek, Pay. Talán egy nap felbukkan, és azzal jön, hogy kifizettem a számláidat, szóval…

– Kizárt. Másról van szó.

– Például? – A szájához emeli a tollat, és megkocogtatja az ajkát. – Meg is van! Lehet, hogy valami szörnyűséget művelt Erinnel, amiért azzal vezekel, hogy fizeti a számláidat.

– Ennek semmi értelme. Mert Erin számláit fizetné.

– Igaz… Oké, na és ha valami szörnyűséget tett, és bűntudata van, amiért cserben hagyott téged?

– De akkor miért nem hív fel, hogy ő maga mondja el nekem? Évek óta nem lépett kapcsolatba velem.

Nem nyugszik a toll Heather kezében.

– Talán fellőtték a Marsra. – Vállat von.

– Őszintén szólva ennek van a legtöbb értelme. Vagy a CIA-nak dolgozik, és mi voltunk a fedősztorija.

Ezen jót nevetünk.

– Mi van a nővéreddel?

Lehajtom a fejem, és olyan pillantást vetek rá, mintha azt mondanám: „Most viccelsz?”

– Rémes, mint mindig. – Fancsali képet vágok.

– Iszik?

Megrázom a fejem.

– Drogozik?

Megint nemet mondok, de végül vállat vonok. – Őszintén szólva fogalmam sincs. Nem látogatom meg olyan gyakran.

– Ez érthető. Így is folyton hívogat.

– Na igen, ráadásul minek kérdezzem meg tőle? Egy kérdésre sem válaszol. Pedig sokat kérdezek. Valamit eltitkol előlem. Valami óriásit. Tudom. És ezért nem tudom rávenni magam, hogy végighallgassam a hazugságait. Ronnie előtt éveken át küzdöttem ezzel a viselkedéssel. Mellette minden jobb volt. De Erin most visszafejlődik. Ugyanolyan szeszélyes, mint régen, és nem tudok mit kezdeni vele. Ráadásul a pasi, akivel jelenleg jár… – Megborzongok.

A hideg ráz tőle. Úgy mustrál engem, mintha egy darab hús lennék. Ami eleve nincs rendjén, de mivel a nővéremmel jár, ezért különösen gusztustalan.

Heather elhallgat, amikor kinyílik az ajtó. Belép a professzor, és a pódiumhoz sétál. Tűsarkú cipője kopog a fapadlón, és elcsendesedik a terem.

Megköveteli a tiszteletet, amit megadunk neki.

Amikor elkezdi az órát, előrehajolok, hogy még véletlenül se maradjak le egy szóról sem.

Annyira belemerülök az előadásba, hogy észre sem veszem, ahogy Heather suttog valamit, sem azt, hogy a professzor hirtelen abbahagyta a beszédet, és minden szempár rám szegeződik.

Heather meglöki a karomat, én pedig felriadok a révületből.

– Igazán nem akarjuk feltartani, Hart kisasszony! – A professzor a táskámra mutat, és csak ekkor hallom meg a hangot.

Csöng a telefonom. Elfelejtettem lenémítani.

– Vegye fel, kérem. – Szigorú a hangja.

Ez gáz. Alig kezdődött el a szemeszter, máris utál a professzorom. Az első tanítási napon beszédet tartott, amelyben figyelmeztetett minket, hogy némítsuk le a telefonunkat, különben keservesen megbánjuk. Most már értem, mire célzott.

Ez a hátránya, ha az ember felvesz egy órát a saját szakán. Kisebbek a csoportok, így a professzorok mindenkit ismernek.

Különösen itt, a Ludlow-ban, ezen a kicsi magánegyetemen. Mindenki ismer engem a tanszéken.

Megállás nélkül csöng a telefon, muszáj megnyomnom a kis gombot. Nem akarom, de azt is tudom, hogy nincs más választásom.

– Kihangosítva. Hogy mindenki hallja, ki szakította félbe ilyen durván az előadásomat.

Előveszem a telefont, és azonnal elcsüggedek, amikor meglátom a képernyőn Erin nevét. Ebből oltári nagy baj lesz. Sosem lehet tudni, hogy mit fog mondani.

– Vegye fel!

Engedelmeskedem.

Megnyomom a gombot.

Megsüketít a szívdobogásom lármája.

Azután meghallom Erin ismerős szipogását, és legszívesebben itt helyben elsüllyednék.

Erin mindjárt belekezd egy eszelős, hisztérikus dühkitörésbe az egész csoport füle hallatára.

Felnézek a professzorra, szótlanul könyörgök, hogy ne kényszerítsen erre, és kétségbeesetten próbálom érzékeltetni, hogy megtanultam a leckét.

De ő csak mosolyog rám. Megpecsételtem a sorsomat.

Nem szakítom félbe a nővéremet.

Ehelyett várok.

Ám nem azt mondja, amire számítottam.

És amint kiejti a száján a szavakat…

Szétnyílik a kezem. Megcsúsznak az ujjaim. És a földre zuhan a telefon.

– Ronald meghalt.

MÁSODIK FEJEZET

Payton

Nem tudom elhinni, hogy Ronald meghalt. Miután végre kiderült, hogy mi történt vele, hiába vártam a megkönnyebbülést, elkerült. Fáj.

Álmomban sem számítottam erre a reakcióra.

Titkon mindig is azt hittem, hogy azért hagyott el minket, mert a nővérem csinált vele valamit. Hogy megsértette a büszkeségét, de végül, miután megnyalogatta a sebeit, Ronnie visszajön és bocsánatot kér. Ám egyáltalán nem ez volt a helyzet.

Ehelyett kiderült, hogy minden, amit hittem, hazugság volt.

Ez a legnehezebb az egészben. Gyászolok, de nehezen tudok megbékélni az igazsággal, ami Erin telefonhívása óta kiderült.

Nem érzem magam idevalónak.

A nővéremen kívül senkit sem ismerek a jelenlévők közül.

Innen, a templom hátsó részéből az első sort fürkészem. Azok, akiket a családjának vélek, egymás mellett ülnek a Ronald koporsójához legközelebb eső padon. Biztosan rokonok, hiszen az első sorban mindig a családtagok foglalnak helyet. A hátsó sorban nem. A hátsó sor a magunkfajtáké.

Akik beosonnak, abban a reményben, hogy senki sem ismeri fel őket…

A cédák.

Minek szépítsek, minket hívnak így.

Mellbe vág az igazság.

Végre lelepleződött előttem a hazugság, amit a nővérem annyi éven át titokban tartott.

Ronnie soha nem a mi Ronnie-nk volt.

Hanem mások apja.

Egy másik nő férje.

Meredten nézem azokat az embereket, akikről azt feltételezem, hogy a lánya és a fia.

Az első sorban egy szőke hajú nő és egy jóképű férfi ül. Mellettük egy idősebb asszony zokog a zsebkendőjébe.

Az asszony, akinek Ronnie örök hűséget ígért. Ezt a részt nehezen tudom feldolgozni. Nézem, ahogy egymás nyakába borulnak, és mintha egy kést forgatnának a szívemben.

Ronnie azt mondta, szeret minket. Azt mondta, hogy szeret engem, és vigyázni fog ránk.

Hazugság volt az egész.

Egész héten nem hallgatott el a hang a fejemben.

A nővérem szinte fújtat mellettem. Az idegeimre megy a sóhajtozása. Mint a körömcsikorgatás a táblán.

Ő tudta.

Lehet, hogy én tudatlan voltam, de ő mindvégig tudta.

Erin is a családot lesi, ám ahelyett, hogy bűntudata lenne, amiért bepofátlankodtunk az életükbe, megvető pillantást vet rájuk.

– Felőlem kisírhatják a szemüket. Majd meglátják, hogy az enyém a pénze – motyogja halkan. Döbbenten fordulok felé, lesokkolnak a szavai, mire vállat von. – Mi van? Majdnem tíz évig tűrtem azt az alakot. Ideje, hogy megkapjam, ami nekem jár.

Bárcsak meglepne a keserűsége, de nem így van.

Nem kellett volna eljönnünk.

Hiába mondtam Erinnek, hogy csak a végrendelet felolvasására jöjjünk el, ragaszkodott hozzá, hogy a szertartást is végigüljük.

Mr. Baker, Ronnie ügyvédje azt mondta, hogy legyünk itt a szertartás után, és találkozzunk mindannyian az irodájában, hogy személyesen megbeszélhessük a végrendelet egyes pontjait. Ez viszont nem jelentette azt, hogy el kell jönnünk a temetésre; ehhez csak Erin ragaszkodott. Valószínűleg ezzel akarta még jobban megbántani a családját.

Én csak azért jöttem el, mert a helyzet ellenére mélyen, legbelül tudom, hogy Ronald Aldridge szeretett minket, és le kell rónunk a tiszteletünket.

Hogy mit jelent ez a jövőnkre nézve, az más kérdés.

Tegnap este Erin leültetett, és elmagyarázta, hogy Ronnie-nak volt egy másik családja is. Akiktől elhidegült.

Ronald Aldridge nem az az ember volt, akinek hittem. Mint kiderült, alvilági életet élt. Az elmúlt néhány évben – amikor úgy aggódtam érte – börtönben ült, mert megölt valakit. Erin váltig állítja, hogy ártatlan volt, de hogy hihetnék neki ennyi hazugság után?

Megszorította a kezemet, évek óta most először viselkedett úgy, mint egy igazi testvér. „Nem akarta, hogy megtudd.”

Ezért vádolt azzal, hogy lefeküdtem valakivel, akit apám helyett apámnak tekintettem, ahelyett, hogy elmondta volna az igazat? De a java még hátravolt.

Elhúzta a kezét. Beletúrt a hajába, majd lesütötte a szemét. „Azt mondta, ha elárulom neked, nem fizeti tovább a számláinkat.”

Történhetett köztük valami, mialatt Ronnie börtönben volt, mert az ő számláit nem fizette tovább. Ezért volt úgy kiakadva Erin az utóbbi hónapokban, és ezért hívogatott nap mint nap.

Akkoriban próbáltam összerakni a kirakós darabkáit. S most végre tudom az igazságot.

Soha többé nem fogom látni.

Ronald a börtönben halt meg.

Valaki kést rántott és leszúrta.

A rendőrségnek nincs gyanúsítottja, de abból, amit Erin mondott, Ronald ellenségekben nem szenvedett hiányt.

Még mindig forog a gyomrom, ha csak eszembe jut, hogyan halt meg. Mégis, mindazok ellenére, amit megtudtam róla, még mindig szeretem.

Ezért jöttem, hogy lerójam tiszteletemet, akkor is, ha senki sem akarja, hogy itt legyek.

Folytatódik a szertartás, és megrökönyödve látom, hogy a családjából senki sem szólal fel. Rövid és érzelemmentes a ceremónia. Sterilnek találom, legszívesebben felállnék, hogy néhány jó szót szóljak az egyetlen emberről, aki engem helyezett előtérbe.

De nem teszem.

Nem lenne helyénvaló.

Mire befejezik, a nővérem feláll és kisétál az ajtón, mielőtt bárki meglátná. Gyorsan követem, és megigazítom a szemüvegemet.

– Indulj Mr. Baker irodájába. – Rámutat az épületre, egy háztömbnyire onnan, ahol most vagyunk. – Mindjárt megyek én is.

– Oké.

Mr. Baker utasításba adta, hogy az épület egyik tárgyalótermében találkozzunk. Úgy tűnik, gyorsan fogunk végezni.

Meglep, hogy most kell ezt csinálni. Meglep, hogy nem a temetőbe megyünk előbb. De azt hiszem, nem csak a helyszín sokkolt. A sebtiben lezavart hamvasztás és szertartás, majd a végrendelet felolvasása kavarog a fejemben. Vajon azért nincs temetés, mert tudomást szerzett rólunk a családja, és haragudnak ránk? Törődtek egyáltalán Ronnie-val? Eljöttek a szertartásra, de senki sem szólalt fel…

Végigbotorkálok az utcán, a rekkenő hőségben a bőrömre tapad a fekete gyászruha. Alig visznek a lábaim. Most, hogy tudom, hogy Ronald meghalt és családos ember volt, egy egész sor kérdés merült fel bennem. Nem akarok gondolni rájuk, de nem tehetek róla, egyre csak ezen rágódom.

Mit jelent rám nézve a halála? Hogyan érinti a számláimat? Az iskolámat? Utálom magam, amiért ezen agyalok, miközben a cipőm sarka a járdán kopog, de mi van, ha ezért hívtak erre a találkozóra? Mi van, ha tíz másodpercre vagyok attól, hogy elveszítsem az álmaimat?

Amikor belépek az épület előcsarnokába, megborzongok, ahogy mellbe vág a hűvös levegő. Vagy ez az egész nap.

A felismerés, hogy elvesztettem Ronnie-t.

Felmegyek a negyedik emeletre, mert Mr. Baker azt mondta Erinnek, hogy ott van a tárgyalóterem. Az utolsó ajtó jobbra.

Nem szívesen nézek elébe annak, ami most következik. Nem lesz könnyű a családja szemébe nézni. Hogyan is tehetnénk azok után, amit Ronald művelt velük? Igaz, hogy fogalmam sem volt az igazságról, de ezt ők nem tudhatják. Minden joguk megvan ahhoz, hogy gyűlöljenek minket. Hogy gyűlöljenek engem.

A helyükben én is gyűlölném magam, amiért itt vagyok.

A liftben halk, lehangoló zene szól, illik a hangulatomhoz.

Áll a levegő.

Alig bírok lélegezni.

Felfelé menet igyekszem megnyugtatni törékeny idegeimet, de hiába.

Végül csilingel a lift, és kitárul az ajtó.

Az élet a nyakadba zúdít mindenféle őrültséget, amihez alkalmazkodni kell. Megszoksz vagy megszöksz. Én az előbbit választom.

Felszegem a fejem, és megacélozom magam. Hamarosan már az ajtó előtt állok, amiről Mr. Baker azt mondta a nővéremnek, hogy az irodája.

A hideg fémkilincs a tenyerembe mar, ahogy elfordítom. Nincs visszaút.

Benyitok.

Csodálkozó hang szakad fel a torkomon.

A szoba szemközti sarkában egy íróasztal áll, mögötte egy vonzó férfi ül.

Ő lenne Mr. Baker?

Logikus, hiszen az íróasztal mögött dolgozik.

Van fogalma a nővéremnek arról, hogy ilyen jóképű?

Nem, nem pusztán jóképű. Nem méltó ez a szó az ott ülő férfira.

Azután, mintha ennél rosszabb már nem is lehetne, felemeli a fejét, és találkozik a tekintetünk

Jesszus!

Mintha egy seregnyi pillangó rebbenne fel a bensőmben. Sebesen verdesnek az izgalomtól.

Még sosem láttam ilyen kék szempárt.

Mélykék. Mint az óceán mélye. Feneketlen. Nem kéne most elalélnom, de uramatyám!

Nem szabadna bámészkodnom, de képtelen vagyok elfordítani a tekintetemet.

– Helló! – szólok idegesen. – A végrendelet miatt jöttem.

Nem válaszol. Rendületlenül figyel engem onnan, ahol ül.

– Gondolom, a nővérem előtt értem ide. Olyan ideges vagyok. Azt sem tudom, mit keresek itt. Én… sosem beszélt nekem – egyik lábamról a másikra állok – róluk. Magáról?

Mr. Baker hallgatásától nehéz a légkör. Feszengve körülnézek az irodában, és helyet foglalok az íróasztaltól minél távolabb eső széken.

Sokkal ijesztőbb ez az ügyvéd, mint vártam.

– Maga egyáltalán nem olyan, amilyennek elképzeltem – szalad ki a számon, mielőtt megállíthatnám magam. Érzem, ahogy elvörösödöm, képzelem, hogy úgy festhetek, mint egy érett paradicsom.

– Miért, milyennek képzelt? – Amikor végre megszólal, rekedtes hangja felkészületlenül ér.

Elönt a forróság, úgy érzem, itt helyben elolvadok.

Mi ütött belém?

Nem azért vagyok itt, hogy egy pasi miatt csorgassam a nyálam.

– Fiatalabb, mint gondoltam… mármint a hangjából ítélve, ahogy a telefonban hangzott. – Lusta mosoly terül szét az arcán.

Ha eddig jóképűnek találtam, ezzel a mosollyal egyenesen szívdöglesztő.

Nem ezért vagy itt, Payton!

– Még valami? – kérdi.

– Ööö…

Mindjárt elájulok. Erős a késztetés, hogy legyezni kezdjem magam. Mintha még sosem láttam volna ilyen jóképű férfit, ami nevetséges. De talán mégsem.

Már megszoktam az egyetemista fiúkákat. Ő viszont határozottan nem az.

Nem.

Ő egy igazi férfi. Egy ügyvéd. Mi több, Ronald ügyvédje.

Megrázom a fejem, hogy észhez térjek.

– El sem hiszem, hogy itt vagyok. Hiába mondtam a nővéremnek, hogy ne jöjjünk. Hogy négyszemközt kéne tisztelegnünk Ronald emléke előtt, de ő ragaszkodott hozzá. Kétlem, hogy a családja el lesz ragadtatva, ha meglátnak minket. – A tenyerembe temetem az arcomat a gondolatra, hogy ilyen közel kerülök hozzájuk. Jobb lenne kimaradni ebből. – Maga szerint tudnak rólunk? Nem hiszem, hogy a szemükbe tudnék nézni. Képzelje csak el, ha megtudná, hogy az apjának van egy másik családja.

Amikor Mr. Baker nem válaszol, elveszem a kezem az arcom elől, és ránézek.

Oda a játékos pillantás. Színtiszta gyűlölet árad a szeméből.

Nem tudom mire vélni.

Vékony barázda jelenik meg a szemöldöke között, és lehervad a mosolya. Ellenséges fintor váltja fel.

De nem ez az, amitől kővé dermedek.

Attól ráz ki a hideg, ahogy a keze ökölbe szorul az oldalán, és elfehérednek az ujjpercei.

Épp rá akarok kérdezni, hogy mégis mivel hoztam ki így a sodrából, amikor kinyílik az ajtó, és belép egy Ronalddal egykorú férfi.

Odajön hozzám és kezet nyújt.

– Nyilván te vagy Payton. Én Larry Baker vagyok, Ronald ügyvédje.

Döbbenten nézek a férfira a szoba túlsó végében, akiről már tudom, hogy nem ő. Kezet rázok Mr. Bakerrel, miközben le sem veszem a szemem a kék szemű idegenről, aki dühös vadállatként csörtet oda hozzánk.

– Trent Aldridge. És mégis kije volt ez a csitri az apámnak?

Az apja?

A francba!