Nádudvarváry
Fekete Emma

Híd a Száva felett

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Nádudvarváry Fekete Emma

Copyright © Nagy Emőke

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-01-9

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2021

PROLÓGUS

„Wikipédia(részlet): A Délszláv háború (másnéven jogoszlávia polgárháború) a Balkánon elterülő Jugoszlávia hat tagköztársoságának függetlenedési törekvései nyomán kirobbant, összességében tíz évig tartó polgárháború. A tízéves intervallumot három időszakra lehet bontani:

1. A jogoszláv polgárháború: 1991-től az 1995-ös daytoni békeszerződés aláírásáig tartott.

2. Koszovói albán-szerb konfliktust, végül az 1999-es NATO hadműveleteket

3. A belgrádi forradalmat magában foglaló SLobodán Milosevics 2006 márciusában beköbetkeezett halálig tartó időszakra.

A jugoszláv polgárháború szintén három szakaszra lehet osztani.

1. Tíznapos szlovéniaia háború: 1991 június 26-július 7.

2. Horvátországi háború: 1991-95

3. Boszniai háború: 1992-95

A háború helyszíne: Szlovénia, Horvátország, Bosznia-Hercegovina, Szerbia és Montenegro.

Eredmény: Új államok létrejötte

Veszteségek: Több mint 140.000 halott, ezrek tüntek el, több mint 1.000. 000 fő vált hajléktalanná.”

A könyvem szereplői az 1991-től-95. ig tartó horvátországi háború résztvevői, vagy talán inkább elszenvedői. A Wikipédia csak történelmi tényeket, számokat, adatokat sorol fel. De az emberi lelkekben véghezvitt pusztítást nem részletezi. Ezt pótolja az irodalom és ez lesz könyvem kiindulópontja.

ELSŐ RÉSZ:

Amikor még szebb jövőt reméltünk…

„Földiekkel játszó égi tünemény,

Istenségnek látszó,

csalfa, vak remény.

Kit teremt magának a boldogtalan.

S mint védengyalának bókol untalan.

Sima száddal mért kecsegtetsz,

mért nevetsz felém,

kétes kedvet mért csepegtetsz még most is belém?

Csak maradj magadnak bíztatón valán.

Hittem szép szavadnak,mégis megcsalál.”

Vörösmarty Mihály: „A Reményhez” (részlet)

Első fejezet

Két szépreményű fiatal

Jugoszlávia, 1991. tavasza

A Szávanyergesi – szerbül Slavosledalko – Olympia Gimnázium tornaterme.

A párbeszédek helyenként, magyar, szerb vagy horvát nyelvűek, nem térek ki külön, mikor ki, milyen nyelven beszélt.

Arnoldnak már remegett a lába, de bevállalta a következő mérkőzést is. Ezúttal végre Szvetivel játszhatott. A lány pihentebb volt, mivel idáig csak a lelátóról nézte barátját. De most mindent beleadott. Keményen küzdött, de Arnold így is 4:3-ra megverte. Lányok közül egyedül ő volt az, aki ki mert állni Arnolddal szemben. Attól még, hogy szerelmesek voltak egymásba, a pályán egyikőjük sem ismert kíméletet. Igaz hogy sportszerűen játszottak, de a szerelem szerelem volt, a sport meg sport. Arnoldnak a tenisz volt a szerelme. Szvetlána remélte, hogy előtte ő következik. Gyakorlatilag együtt nőttek fel, óvodáskoruk óta ismerték egymást.

Nem is emlékeztek rá, mikor lett a barátságukból szerelem. Talán az Olympia Gimi óta. Már általánosban is kézenfogva jártak. Akkor még csúfolták őket, de aztán mikor Szveti minden barátnője a pasikról kezdett beszélni és titokzatosan sugdolóztak, neki természetes volt, hogy számára Arnold a PASI!

Így nem is volt rá igazán szüksége, hogy diszkóba járjon, mint a többi barátnője. Persze el-elmentek Arnolddal is, de mindig csak egymással táncoltak. Szerettek táncolni, tudtak is. Két évig jártak tánciskolába, de Arnoldot nagyon lekötötte a tenisz. Szvetlánának pedig nem volt kedve más fiúval táncolni. Azért bulikban és iskolai rendezvényeken még felléptek. Ilyenkor mindig nagy tapsot kaptak. Arnold gitározni is szeretett, meg tudott is. Minden buliban általában Zorán számokat játszott. Az egész osztály Zorán rajongó volt. Nem véletlen, hisz ő is Jugoszláviából származott, de Magyarországon élt. Sokszor koncertezett náluk is.

Szvetlána is versenyszerűen teniszezett, de nem akart hivatásszerűen ezzel foglalkozni. Jogra szeretett volna menni, az volt az álma, hogy ügyvéd lesz. Kitünő tanuló volt, jó esélye volt, hogy felveszik.

Még három hónap volt hátra az érettségiig, a tenisz mellett szorgalmasan tanultak. Arnold is jótanuló volt, de azt inkább eszének, semmint szorgalmának köszönhette. A Testnevelési Egyetemre jelentkezett, és azzal mentegette magát, hogy neki az edzés a tanulás. Ezzel szülei csak részben értettek egyet. Szerették volna, ha kicsit komolyabban veszi a tanulást, de nagyon büszkék voltak sporteredményeire is. Már a diákolompián többszörös bajnok volt, de a célja az igazi Olimpia volt. A név kötelez – mondta is mindenkinek, aki az Olympia Gimibe jár, annak indulnia kell az Olimpián. Milán bácsi az edzőjük már jónéhány olimpiai bajnokot nevelt. Arnoldot és Szvetlánát is kiemelkedő tehetségnek tartotta. Sajnálta, hogy a lány nem akar hivatásszerűen a tenisszel foglalkozni, de nem kényszerithette.

Persze megígérte neki, hogy nem fog eltunyulni a sok magolás mellett. Mert Milán bácsinak – és sok mindenki másnak is – az volt a véleménye, hogy a joghoz fenék kell. És aki ül a fenekén és tanul, annak értelemszerűen nő a feneke. A két fiatal úgy tervezte, hogy mindketten Belgrádba, a fővárosba mennek, hiszen ott van a Testnevelési Egyetem és Jogi Egyetem is. Igaz, Jogi Egyetem közelebb is lenne a városukhoz, de ők mindenképp együtt akartak menni.

A szülőknek nem is volt ez ellen kifogása, csak ne menjen majd a szerelem a tanulás rovására. Vagy Arnoldnál az edzés rovására. Arnold szülei nagyon örültek, hogy fiuk ilyen rendes lánynak udvarolt, és nem voltak zűrös nőügyei, mint a haverjainak. Az apja annak idejént nagy nőcsábász volt, mielőtt az anyját megismerte, és tartott tőle, hogy a fia is az lesz. Van kitől örökölnie a kujonságot! – mondta mindig. De hál istennek megmaradt az oviskori szerelménél. Csak így is maradjon.

Jóképű volt, nem lehetett letagadni. Aranyszőke haját az anyjától – aki sosem festette – világító kék szemét az apjától örökölte. Hozzájött ehhez a sportos alkat. Gyerekkorában hiperaktív volt, ezért iratták be teniszre. Már akkor felfigyeltek a tehetségére, és az edzője mondta, hiba volna, ha nem az Olympia Gimibe iratnák. Persze helyben volt, mégis nehéz volt bekerülni, mivel az egész országból ide jöttek a tehetséges sportoló fiatalok. Ennek megfelelően soknemzetiségű volt az iskola. Akárcsak maga a – könyv elején még létező –Jugoszlávia.

Második fejezet

Hazánk és szülővárosunk

A valaha Nagymagyarországhoz tartozó Szávanyerges a Száva két partjára épült. A város nagyobbik részét szerbek lakták. A híd túloldalán – a város kisebbik részén pedig a horvátok. Arnold anyja magyar volt, apja pedig szerb. Szvetlána édesanyja horvát, néhai édesapja pedig magyar volt. Édesapja még gyerekkorában meghalt, úgyhogy otthon édesanyjával inkább horvátul beszéltek. A barátaikkal és az iskolában hol ilyen, hol olyan nyelven beszéltek. Gyakran egy mondatban is három nyelvet használtak. Magyarországi magyar ismerőseik csak kapkodták a fejüket.

– Ti meg milyen zagyva nyelven beszéltek?

A tízéves kislányuk rávágta:

– Hát jugoszlávul.

Ezen aztán jót nevettek. Mikor észrevették, hogy ilyen furcsak keverék – legtöbbször, magyar, szerb és horvát nyelv keverékével beszéltek – mindig rávágták,hogy jugoszlávul beszélnek.

Az iskolában a hivatalos nyelv a szerb volt, a magyart úgymond idegen nyelvként fel lehetett venni. Sok magyar nemzetiségű járt oda. Szerbül azért mindenki tudott. Arnoldéknak volt két macedóniai osztálytásuk is. A teniszedzések aztán végképp vegyes nyelven folytak! Ott a mozgás volt a lényeg, és nem a szöveg. Milán bácsi, az edző, horvát volt, de mikor sok különböző nemzetiségű diákot edzett, ráragadt sok nyelv. Főleg a tenisz szakkifejezések. Már tiszteletbeli nyelvtanárnak is nevezték.

A fiatalok edzésen voltak, és Arnold hosszú küzdelem után megverte – persze csak átvitt értelemben – Szvetlánát. Még egy meccset akart játszani Bojánnal, de azt már az edző nem engedte. Arnold idegesen vette észre a lelátón Szlobodánt és bandáját. Nem is tudom, hogy engedhették be őket a tavalyi botrány óta? – gondolkozott. Tavaly egy bulin drogot árultak, és szidták a magyarokat, verekedést provokáltak. Ki is csapták őket a gimiből. Szerencse, hogy Arnold nem hallotta, hogy az anyját magyar kurvának nevezték, mert különben ő is belekeveredett volna a verekedésbe. Arnold szemében viszont a legnagyobb szálka, hogy Szlobodán szemet vetett Szvetlánára. Egyszer még el is hívta moziba. De Szvetlána tapintatosan leépítette. Erre elkezdett üvöltözni, hogy horvát kurva. Arnold azonnal ott termett, és behúzott neki. Mindketten intőt kaptak. Arnold fröcsögött, hogy legközelebb nem ússza meg ennyivel. Tessék, most meg itt vannak! Ráadásul Szvetlánát stírölik! Most már ő is észrevette őket. Milán bá rájuk szólt, hogy takarodjanak innen.

– Úgy tudom, hogy ki vagytok tiltva! – tette még hozzá szigorúan.

Szlobodánék morcosan, de engedelmeskedtek. Tudták azonban, hogy a városban bármikor bárhol felbukkanhatnak, és keverik a balhét. Amíg nem kavart be az a hülye politika, viszonylag normálisak voltak. De az valahogy rossz hatással volt rájuk. Az emberek eddig nem foglalkoztak vele, ki milyen nemzetiségű, jugoszlávok voltak és kész. Persze a magyaroknak még annyi beleszólásuk se volt semmibe. Nekik aztán nem járt külön terület. Akinek nem tetszik, hogy jugoszláv állampolgár, települjön Magyarországra – mondták.

Arnold és Szvetlána családjával együtt jól érezték magukat itt. Miért cserélnék le az Adriát a Balatonra? – mondogatták gyakran. Meg innen szabadabban tudtak utazni. Tudtak külföldön munkát vállalni (a felnőttek) Magyarországról pedig csak 3 évente lehetett nyugatra menni. Annyit azért tudtak és láttak, hogy Jugoszlávia valahol a Kelet és Nyugat határán van. Akkor még úgy volt. Most már egyre erősödtek a nemzetiségi villongások. Főleg Belgrádban és a nagyobb városokban, itt Nyergesen nem voltak balhék. Szinte a legnagyobb veszélyt Szlobodán és bandája jelentették. Állítólag a szüleik tagjai voltak valami szélsőséges nacionalista szervezetnek.

– Lehet, hogy a portás félt, és azért engedte be őket? – kérdezte Arnold Milán bácsit.

Az edző szomorúan csóválta a fejét:

– Itt már minden lehetséges gyerekek! Vigyázzatok magatokra és egymásra!

Már csak ők maradtak ott a kissé izzadságszagú tornateremben. Mikor pakolni kellett, a többiek mindig leléceltek. Persze Arnold és Szvetlána becsukott szemmel tudták már, hogy mit hová kell pakolni a tornaszertárba.

Mikor elköszöntek, még Milán bácsi a lelkükre kötötte, hogy nagyon vigyázzanak, mert biztos ott ólálkodiknak valahol Szlobodánék a közelben. Arnoldnak nem kellett mondani, hogy kisérje haza a barátnőjét. Inkább azt kellett neki mondani, hogy érjen időben haza, hiszen holnap iskola.

– Ja, igen iskola! – vetette oda Arnold, majd lepacsiztak az edzővel, és egymást átölelve elindultak Szvetlánával a híd felé.

A híd gyalogos részén sokáig andalogtak, mert gyönyörű kilátás nyílt onnan a városra és a folyóra. Ez fog a legjobban hiányozni nekik, ha elkerülnek Belgrádba – gondolták mindketten. Maga a híd is gyönyörű volt. A Mosztári Híd hasonmása, csak nem olyan híres, és nem a római korból származik. Még nem volt elég meleg, hogy ugorjanak onnan a folyóba. Nem volt veszélytelen vállalkozás, mivel több száz métert ugrottak. A Mosztári Hídról való ugrás külön attrakció volt a túristáknak. Mivel Szávanyerges nem volt nagyon nagy turisztikai látványosság, ezért onnan nem ugrottak csak poénból, meg fogadásból. Régebben Arnold is ugrált, de a szülei és Szvetlána megtiltották. Azért egyszer – kétszer leugrott titokban. De ne mondjuk el senkinek. Kicsit hűvös volt az este, és Arnold már nagyon fáradt volt, így nem sétáltak már a városban. Meg másnap iskola.

Szokás szerint a kapuban megcsókolta Arnold Szvetlánát, félóra után az anyukája mindig kinézett, és behívta a lányát, és Arnoldnak mondta, hogy fiam, siess haza.

Harmadik fejezet

Egyre feszültebb a helyzet…

Mikor elindult hazafelé, úgy érezte, hogy valakik mintha követnék. Ha hátrafordult, nem látott senkit. A hídon átmenve lépteket hallott. Sejtette, hogy ki lehet, vagy kik lehetnek.

– Na, gyere elő, állj elő – kiáltotta.

De senki. Továbbment, nem mondhatni, hogy nyugodtan. A Száva kocsma környékét igyekezett mindig elkerülni, de most valamiért mégis arra ment. Szemtől szembe akart találkozni a követőjével. A kocsma előtt hangos füttyszót hallott, majd érzékelte, hogy hárman is rádámadnak. A nagyszájú bandavezér, Szlobodán, valószínűleg erősítést hívott – gondolta.

Nem szeretett verekedni, de most örült, hogy nála van a teniszitője. Általában mindig nála volt. Az első ütést – amitől feldagadt a szája – nem tudta kivédeni, de a teniszütő jó célt szolgált. Szlobodán alól kiütötte a lábát, a másik kettő – a csicskásai – rögtön elszaladtak. Csak az ütőjét sajnálta. Valószínűleg újra kell húroztatni. A gitárját jobban sajnálta volna, az törékenyebb, mint az ütő. A szüleinek, Szvetinek, meg az edzőnek bead majd valami mesét.

Későn ért haza, otthon azt hitték Szvetivel töltötte az időt, és elnézően mosolyogtak. A kissé feldagadt szájáról meg ki tudja mit gondolhattak… Éjjel nagyon rosszul aludt, és fortyogott magában: Mit képzelnek magukról ezek az alakok? Azt hiszik, hogy ők gyártották a spanyol viaszt? Miért kell mindenkibe belekötni? Főleg az volt vele a bajuk, hogy egy horvát lánynak udvarol, és az anyukája magyar. Na és akkor mi van? – gondolta sajnos naívan. Az események bebizonyították, hogy ez igenis nagy baj.

Másnap az iskolában Szveti elől nem tudta eltitkolni, hogy Szlobodánékkal verekedett. Azt azonban nem mondta el, mit mondtak rá. Jobb is! Ha belegondol, ökölbe szorult a keze. Barmok! Amúgy a továbbtanulás és az érettségi volt a téma az iskolában. Szvetlána – mint tudjuk – Belgrádi jogi Egyetemre jelentkezett, Arnold meg ugyanoda a Testnveveleési Egyetemre.

Sokan a magyarok közül magyarországi egyetemre készültek. Mert itt a helyzet egyre bizonytalanabb lett. Szvetlánának és Arnoldnak is megvolt erről a véleménye. Volt ugyanis egy testvériskolájuk, a Budapesti Olympia Gimnázium. Volt pár közös programjuk, de igazság szerint nagyon nagyképűnek találták az ottaniakat. Magyarország akkor épp a rendszerváltás eufóriájában élt, és az még rátett egy lapáttal. Kissé lekezelően bántak velük, mint szánandó határon túli magyarokkal. Ők köszönték szépen, nem kértek a szánalmukból, és az ócska, használt ruháikból. Persze valamennyivel divatosabb ruhában jártak náluk, de ők ezt nem irigyelték tőlük. Egy alkalommal találkoztak az erdélyi magyarokkal is. Na őket tényleg elnyomták! Annyit tudtak, hogy már véget ért Ceausescu dikatúrája, de attól még nem volt sokkal jobb a helyzetük.

Náluk igaz, hogy meghalt Tito, de ő nem volt diktátor, csak egyben tartotta Jugoszláviát, amit akkor még a hazájuknak éreztek. Úgyhogy köszönték szépen, ők nem akartak magyar egyetemre menni. Szeptemberben jártak a Pesti Olympia Gimnáziumba csereprogram keretében. A pestiek hallották – természetesen csak a híradóból – hogy feszült a helyzet Jugoszláviában. Mikor visszatértek, az osztály Arnold ötletére, írt nekik egy képeslapot: „Megérkeztünk épségben, nem éppen épségbe!” A diákok ezt jó poénnak tartották, a tanárok és a szülők már kevésbé. Sajnos nekik volt igazuk.

Viszont mégis volt egy igérteesnek tünő magyarországi program: A Református Világtalálkozó a Zánkai volt Úttörőtáborban. Nem rajongtak különösen a Balatonért, hisz ott volt nekik az Adria. Ezen a nyáron viszont nem volt kedvük odamenni, nem lett volna biztonságos. Főleg ahová eddig jártak. Bár Arnold szerb ortodox vallású volt, a magyar reformátuls lelkésszel jóban voltak, és elintézte nekik, hogy mehessenek. Szvetlána édesanyja horvát volt, magyarul nem sokat beszélt volt, néhai édesapja volt magyar. Szvetlána mindhárom nyelvet tökéletesen beszélte. Arnold kevésbé tudott magyarul, de azért megértette magát. Mondjuk a Pesti Olympia Gimnáziumban sokat poénzkodtak a kiejtésén. Látszólag ez nem zavarta, de aki jobban ismerte, tudta, hogy bizony rosszul esett neki. Mintha ők különbek lettek volna nála. Ugyan mitől? Hogy ezer kilométerrel arrébb születtek? Na nem!

Azért Zánkára mindkettőjüknek volt kedve menni. Meg a magyar barátaik közül is sokan mentek. Ehhez nagyban hozzájárult, hogy pont a felvételi után volt, és jó lesz valahol lazítani. Meg azt is mondták, hogy van ott sportpálya is. Majd megveri teniszben azokat a beképzelt magyarországi magyarokat! Mint tette azt a Pesti Olympia Gimiben is annak idején! A teniszpályán nem mertek vele többet poénkodni. Sőt, utána sem.

Negyedik fejezet

Forró nyár…

Gyorsan elszaladt az év, és forró nyárnak néztek elébe. Sajnos ez nem azt jelentette, amit szerettek volna. Szlobodán és bandája nem mert tovább kötözködni, mióta elgyepálta őket Arnold a hídon. Viszont a felnőttek – úgymond a felnőttek – bolondultak meg. Eddig nem számított, ki a szerb, ki a horvát, sőt még az sem, ki a magyar. Meg itt helyi szinten, ki melyik oldalán lakik a Szávának. Hisz ott volt közte a híd. A HÍD, ami a városuk szimbóluma volt. Meg szinte az egyetlen nevezetessége. Minden képeslapon rajta volt. A nacionalisták már a kocsmában részegen azt üvöltözték, hogy fel fogják robbantani. Na mégcsak az kéne! Ezt még elképezelni is szörnyű lenne!

Mindezek ellenére szorgalmasan tanultak, Arnold a tanulás mellett sokat edzett is Milán bácsi irányításával. Mondjuk a sok megnyert verseny következtében sok pluszpontot szerzett, és majdnem 100% volt, hogy felveszik. De ő a maximumot akarta nyújtani. Elérkezett a ballagás és az érettségi. A hagyomány szerint minden tanárnak szerenádot adtak. Arnold gitározott mint mindig, és az egész osztály énekelt. A ballagásra Arnoldnak a nagymamája jegygyűrűt vett. Ezen mindenki jót nevetett, de azért udvariasan megköszönték. Szvetlána kitünőre érettségizett, Arnoldnak négyes átlaga lett, és matematikáról és magyar nyelvből becsúszott egy hármas. De a lényeg: Sportelméletből kiváló lett.

A felvételi előtt kaptak egy hírt, ami bizonyos szempontból jó volt. Más szempontból viszont rossz. A Testnevelési Egyetemen a zavargásokra való tekintettel elhalasztották a felvételit, Arnoldot a sporteredményeire való tekintettel felvették. Szvetlána az írásbelit mindenképp a saját városában írta. Szóbeli ahonnan fel kellett mennie Belgráda. Arnold természetesen elkisérte. A vonaton nagyon rossz volt a hangulat, mindenki politizált, és csúnyán néztek arra, aki nem a megfelelő nyelven beszélt, de épségben hazajöttek.

Mielőtt elindultak Zánkára, Szvetlána megkapta az értesítést a sikeres felvételiről. A legtöbb barátjukat is felvették többnyire a magyarországi egyetemekre. De ők bizakodtak, és úgy gondolták, ha együtt lesznek, nem érheti őket baj. Ketten a világ ellen.

Az osztály eredetileg úgy tervezte, hogy a tengerpartra mennek, de ebben a helyzetben ez elmaradt. Zánka jobb megoldásnak látszott. El is indult a kis csapat a nemzetközi vonattal. Háromszor is át kellett szállni, mielőtt Zánkára értek. De mindez nagyon jó hangulatban telt. Arnold gitározott. A magyar református énekeket kisérte, a szöveget lalázta hozzá. A csapatnak így is nagyon tetszett. Mikor megérkeztek, Arnoldnak az első dolga volt a teniszpályát felfedezni. Szvetlána inkább a Balatonparton szeretett volna sétálni. Megfürdeni, meg lezuhanyozni. Megvacsorázni. Mindenre sor került. A szervezők viszont elég szigorúak voltak, és kötelező volt a megnyitón résztvenni. Arnold alig értett valamit, a többiek forditottak neki.

Megértette, hogy nagy-nagy tapssal köszöntik a határon túli magyarokat, és imádkoznak a vajdaságiakért. Ezen teljesen felhúzta magát. Azért jöttek többek között, hogy kikapcsolódjanak, és maguk mögött hagyják az otthoni káoszt. Erre tessék, itt is a helyzet. Mindenütt ez folyik a csapból. Még azokat is idegesítette, akik magyarországi egyetemre készültek. Olyan is volt azonban, akit nem vettek fel, és így kényelen lesz Jugoszláviában kezdeni az egyetemet. Általánosságban azért jól érezték magukat. A teniszben természetesen Arnold remekelt. Mindenki csodálta, és sokan irigykedve nézték Szvetlánát.

A fiúk meg Arnoldot irigyelték. De mindenki megállapította, hogy szép pár. Jó csapat verődött össze. Megismerkedtek egy nagyon szimpatikus fiatal párral, akik jogot tanultak. Mindketten az első évet fejezték be, és azt ünnepelték Zánkán. Pestiek voltak, de egyáltalán nem voltak nagyképűek, mint azt Arnold mindig gondolta a pesti fiatalokról. Először Stella kezdett el barátkozni a lánnyal, Adrival. Mikor kiderült, hogy Béla, a fiú teniszezik, Arnold is barátkozott velük. Természetesen Bélát megverte egy párszor a teniszben. Nemcsak ő, hanem még Szvetlána is. Egy lány! Adrit hiába próbálta rávenni a teniszre, nem sikerült. Eddig Béla azt hitte, jól teniszezik, de már nem volt ebben olyan biztos. Róluk még lesz szó későbbiekben.

Otthonról viszont egyre aggasztóbb hírek érkeztek. Minden nap hazatelefonáltak, sokan álltak sorban mindig a telefonfülkénél. Akkor még nem volt mobiltelefon, (1991-et írunk) okostelefon meg főleg. Még Arnold is telefonált, pedig nem volt szokása. Az edzőtáborokból maximum Szvetlánát hívta, de legtöbbször ő is ott volt. Elég volt egy képeslap, ami rendszerint később ért haza, mint ő.

Az egyik esti alkalmon az egyik szervező idegesen szaladt, és mondott valamit a lelkészüknek. A lelkész elsápadt, majd némán átölelte a fiatalokat.

De már az előadó is bemondta a mikrofonba:

– JUGOSZLÁVIÁBAN KIHIRDETTÉK A SZÜKSÉGÁLLAPOTOT.

Minden 18 és 45 év közötti férfinak be kell vonulni. Egy perc néma felállás. CSEND. Arnold először fel sem fogta, hogy mit hall. Aztán rászakadt a VALÓSÁG! Elhagyták az előadót az itt megismert barátaikkal együtt. Annyit még hallottak, hogy imádkozunk vajdasági testvéreinkért. Mikor hallótávolságon kívül kerültek, Arnold beintett, majd üvöltözött:

– ...... meg a szaros imájukat!!!!!

Szvetlána is magán kívül kiabált:

– Szökjünk meg!

Mindketten bánták, hogy nem Magyarországi egyetemre jelentkeztek mégis. Akkor – talán – háborús menekültként maradhatnának. De nem lehetett ezt sem tudni. Semmit sem lehetett tudni. Csak azt, hogy csomagolniuk kell. Egymást átölelve sírtak. Sietve becsomagoltak. Igaz, hogy csak a fiúknak kellett bevonulniuk, de az egész vajdasági csapat ment a lelkésszel együtt.

Az indulásra másnap került sor, csak a másnapi vonathoz volt csatlakozás. Az éjszakát átbeszélgették a többiekkel. A sok megismert barátjuk mind kikísérte őket. Címet cseréltek papíralapon, és megadta a vonalas telefonszámát, akinek volt telefonja. Mert még az sem volt mindenkinek akkoriban. Akkor még nem azt kérdezték, hogy ugye fent vagy a facebookon, vagy bekövethetlek majd az Instán? Akkor még azt kérdezték:

– Megadod a címed? Ugye írsz?

Adri és Béla lelkükre kötötték, hogy szóljanak, ha bármiben segíthetnek.

– Elintézed a világbékét? – kérdezte némi szarkazmussal Arnold.

Szvetlána leintette. Elindult a vonat. Amilyen vidám hangulatban telt az odaút, olyan szomorúan a visszaút. Arnold és Szvetlána némán ölelték egymást. Mikor leszálltak a vonatról, akkor jutott eszébe Arnoldnak, hogy otthagyta a gitárját és a teniszütőjét.

– Bánja a ….f…fene! – mondta.

Később a szervezők elküldték neki, vagyis a szüleiknek, mivel akkor ő már bevonult. Édesapja 48 éves volt, őt csak tartalékosként vették nyilvántartásba.

Ötödik fejezet

Szomorú eljegyzés és még szomorúbb bevonulás

„Szállást adtál egy éjszakára megosztva párnád. Evangélium.

Gyönyörű vagy. Semmit se értek. Csak jóság van, és nincsenek nemek.

Úja és újra sírok. Nem miattad.

Érted. Értem. Boldgok, akik sírnak.

Szállást adtál egy éjszakára,

megszálltál mindörökre.”

(Pilinszky János: Levél)

Arnold idegesen kutatott a szekrényben.

– Megvan, végre megvan!

– Mi van meg? – kérdezték egyszerre a szülei és Szvetlána.

– Hát a gyűrű, amit a Mamától kaptam!

Arnold úgy döntött, a másnapi bevonulás előtt eljegyzi szerelmét. Szvetlána nem tudta, sírjon-e vagy nevessen. Egyszerre mindkettő. De azért elmondta, hogy előbb illett volna megkérnie a kezét.

– Ja,tényleg!

Azzal letérdepelt, és megkérte a kezét. Szvetlána úgy tett, mint aki gondolkodik, kicsit meg is ijedt mindenki. Természetesen igent mondott! Némi öröm ebben a szörnyű helyzetben. Az eljegyzésüket az indulás előtti nap hálták el. Sok mindent kipróbáltak már, de AZT még nem. Szvetlána még szűz volt. A különleges alkalomra várt. A legtöbb barátnője már túlesett a dolgon. Neki is mondták, mire vár. Mikor neki már adott a megfelelő pasi is. Sok barátnője ráadásul nem a megfelelő pasival vesztette el szüzességét.

Arnold korábban volt már nővel. Egyetlen vesztes mérkőzése után Belgrádban. Be is rugott, ez nem nagyon jellemző rá. Nem is nagyon bírzta az alkoholt. Az a nő nem jelentett neki semmit, valószínűleg ő sem a nőnek. Ez az első alkalom kettőjüknek különleges volt. Hiába nevettek, amikor a nagymama vette a jeggyűrűt, most mégis jól jött. Másnap viszont Arnoldnak el kellett indulnia. Mielőtt kikisérték az állomásra, Szvetlána adott neki egy borítékot ,benne egy levéllel.

– Ezt csak akkor bonthatod ki, ha odaértél. Akárhová is érsz.

A levélben egy Pilinszky vers volt, és Szvetlána néhány sora. Arnold sírva olvasta a katonai sátorban.

MÁSODIK RÉSZ

Szerbia háborúba ájult ………..

„A mélyben néma,hallgató világok,

üvölt a csönd fülemben s felkiáltok,

de nem felelhet senki rá a távol,

a háborúba ájult Szerbiából s te messze vagy.

Hangod befonja álmom,

s szivemben nappal ujra megtalálom,

hát hallgatok,még zsong körémy felállván

sok hűvös érintésű büszke páfrány.”

(Radnói Miklós: Levél a hitveshez részlet)

Első fejezet

Háború a létezés

Az alapkiképzés még tűrhető volt, elméletet, harcászati technikát tanultak. Még nem fogták fel, és nem is akartak belegondolni, hogy most ölni fognak. ÖLNI!

Hivatalosan a szerb hadseregben volt, de a magyarok elkülönültek. A városukból ketten voltak még rajta kívül. Eddig nem voltak nagyon jóban, de most a kényszer összehozta őket. Az egyik srácnak egy magyar költő – akiről Arnold is tanult – Radnóti Miklós volt a kedvence. Arnold annyira nem értette, de valahogy mégis tetszett neki. Főleg, hogy a háborúba ájult Szerbiáról szólt.

Az első bevetésig egy hetet se kellett várni. Szörnyű, ölni kellett. Arnoldnál ott volt a fegyver a kezében, de nem lőtt. Ahogy a többiek is igyekeztek elkerülni. Viszont a horvátok lőttek. A srác, akivel tegnap még beszélgetett, ott esett össze. Ekkor volt, aki lőtt. Arnold a levegőbe lőtt. Akkor döbbentek rá, hol vannak, miért vannak ott. A lőpor és füst szaga örökre bevésődött Arnold emlékeibe. Rémálmaiban vissza-visszatért. A sebesült srácot elvitték a tábori korházba, de még aznap meghalt.