Válság egykor és ma

IV. Balkán-konferencia

Válság egykor és ma

IV. Balkán-konferencia

Szerkesztette

Ördögh Tibor

Budapest, 2023

Szerzők

Ármás Julianna

Horváth László

Juhász József

Lajos Máté

Lőrinczné Bencze Edit

Makai József

Németh Ferenc

Novoszáth Péter

Perényi Bálint

Pintér Attila

Szabó Mátyás

Teszáry Miklós

Szakmai lektor

Reményi Péter

A kézirat lezárásának időpontja: 2022. január 31.

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Pordány Katalin

Olvasószerkesztő: Kalcsics Ildikó

Korrektor: Szabó Ilse

Tördelőszerkesztő: Fehér Angéla

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-895-7 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-900-8 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-905-3 (ePub)

© A szerkesztő, 2023

© A szerzők, 2023

© A kiadó, 2023

Minden jog védve.

Tartalom

Előszó

Ármás Julianna

Az albán identitás rétegei: úton a koszovói identitás felé?

Bevezetés

Mi az identitás?

Miért marad homályos a koszovói identitás?

Konklúzió

Felhasznált irodalom

Horváth László

Történelmi vagy politikai? – A magyar–szerb megbékélési folyamat kérdőjelei

A magyar–szerb ellentétek újbóli kiéleződése (1920–1941)

A Délvidék ismét magyar fennhatóság alatt (1941–1944)

A magyar közigazgatás alatt elszenvedett vélt vagy valós sérelmek megtorlása (1944–1945)

A rendszerváltozás utáni első kísérletek a közös múltfeltárásra (1990–2009)

Új fejezet nyílik a magyar–szerb kapcsolatok történetében (2009-től napjainkig)

Történelmi vagy politikai?

Felhasznált irodalom

Juhász József

A konföderatív Jugoszlávia koncepciója

Esélyek és kétségek a konföderációs előzmények és trendek fényében

Az átszervezést célzó 1990–91-es javaslatok

Konklúzió

Felhasznált irodalom

Lajos Máté

Kemény Gábor nyilas külügyminiszter zágrábi útja

Bevezetés

Az usztasa és a hungarista mozgalom

Az usztasa-nyilas kapcsolatok 1945 februárjáig

A nyilas delegáció Zágrábban

Kitekintés

Felhasznált irodalom

Lőrinczné Bencze Edit

A Covid-válság kezelésének főbb aspektusai Horvátországban

Horvátország sérülékenysége – a nyugat-balkáni állam a Covid-válság előtt

Horvátország 2020-ban, a Covid-válság kitörésének évében

A horvát válságkezelés sajátosságai

A horvát makrogazdasági mutatók a válság idején és a kormányzat gazdasági válságkezelő intézkedései

Összegzés

Felhasznált irodalom

Makai József

Szerbia: a zöldek felemelkedése és bizonytalan sikere

Bevezetés

A tüntetés éve

Alkalmi szövetségek

Felhasznált irodalom

Németh Ferenc

Versenyfutás az albánok kegyeiért? – A Rama–Kurti-viszonyrendszer elemzése

Bevezetés

Aleksandar Vučić regionális aspirációi

Az albán regionális törekvések háttere

A Rama–Kurti-viszony

Ki a versenyfutás valódi nyertese?

Felhasznált irodalom

Novoszáth Péter

Hogyan hat a légi közlekedés fejlődése a Balkán európai integrációjára?

Bevezetés

Nyugat-Balkán: gazdasági és beruházási terv a gazdasági fellendülés és konvergencia elősegítésére

A nyugat-balkáni országok légi közlekedési piacának fő jellemzői

A légi közlekedési infrastruktúra versenyképessége a Nyugat-Balkán országaiban

Légi összeköttetési index Európában

Hogyan mozdíthatják elő a fapados légitársaságok
a mobilitást és az integrációt?

Következtetések azokról a csatornákról, amelyeken keresztül a diszkont-légitársaságok elősegítik a mobilitást és az integrációt Európában

Felhasznált irodalom

Perényi Bálint

Adalékok az Államtudományi Intézet szerepéhez a két világháború közötti magyar geopolitikában – Fekete Lajos jugoszláv referens

Az Államtudományi Intézet

Fekete Lajos jugoszláv referens rövid életműve

A jugoszláviai magyarság helyzete Fekete Lajos publikációs tevékenységének tükrében

Fekete Lajos írásai tudománytörténeti szempontból

Konklúzió

Felhasznált irodalom

Pintér Attila

Szerbia külpolitikája a koronavírus-járvány árnyékában

Bevezetés

Az EU-csatlakozási folyamat

Kihívások Szerbia előtt, a legfőbb külső hatalmak és Szerbia kapcsolatai

Vakcinadiplomácia

Szerbia gazdasági helyzete

Kétoldalú kapcsolatok

Konklúzió

Felhasznált irodalom

Szabó Mátyás

Az Európai Duna-bizottság jogállása és al-dunai tevékenysége (1856–1918)

Bevezetés

Az EDB jogállása és szervezete

Az EDB tevékenysége

Összegzés

Felhasznált irodalom

Teszáry Miklós

Az egyházügyi törvény Montenegróban

Bevezetés

Montenegró politikai térképe

Szerb–montenegrói identitás

Történelmi előzmények

A Montenegrói Ortodox Egyház

A törvény benyújtásának körülményei

A tervezet fogadtatása, indoklása

Következmények

Felhasznált irodalom

A kötet szerzői

Előszó

A Nemzeti Közszolgálati Egyetemen 2021. november 19-én megtartott IV. Balkán-konferenciánk a válságokkal kapcsolatban várta a térséggel foglalkozó kutatók előadásait. A Balkán történelmét válságok sora jellemezte az elmúlt évszázadokban, ezek között politikai, gazdasági, társadalmi és legutóbb egészségügyi próbatételek sora jelent meg. A hidegháború idején a nemzetközi térben betöltött szerepét állandó kihívások érték, és a belső legitimáció megújítása is folyamatosan kényszerhelyzetbe hozta. A háborúk soha nem látott problémákhoz vezettek, amelyek kezelése napjainkban is tart, gondoljunk akár a határok rendezetlenségére, a társadalmi feszültségekre vagy a menekültek helyzetének megoldatlanságára. A gazdasági felzárkózás állandó kihívást jelent a kormányok számára, amelyben több-kevesebb sikert értek el az országok vezetői. A legutolsó kihívást a Covid–19-világjárvány jelentette, amelyben szintén eltérő reakciók születtek a politikusok részéről, így eltérő következményekkel is kellett megküzdeniük.

Összesen huszonkilenc előadás hangzott el öt szekcióban, ami jelzi a régióval foglalkozó kutatók számának gyarapodását. Teret kapott a koronavírus-világjárvány kezelése kapcsán felmerülő állami válságintézkedések elemzése, a régió külpolitikájának alakulása a jelenség következtében vagy a külpolitikai semlegesség 21. századi értelmezése. A gazdasági kérdéseket érintő szekcióban az iszlám pénzügyek térhódításáról, a felzárkózásról és a kiaknázandó lehetőségekről számoltak be a kutatók. Az elmúlt évek legérzékenyebb eseményeit két kisállam okozta, így a montenegrói egyházügyi törvény, illetve a koszovói kérdések önálló szekciót alkottak. A történelemszekció keretében olyan politikatörténeti előadások hangzottak el, amelyek az Európai Duna-bizottság, az Államtudományi Intézet, Kemény Gábor külügyminiszter látogatása, a jugoszláv föderáció reformja és a szövetségi állam széthullása köré épültek fel. Az aktualitásokat bemutató részben pedig demográfiai jelenségekkel, a magyar–szerb kapcsolatok fejlődésével és választási kérdésekkel foglalkoztak előadóink.

Jelen kötetben az elhangzott előadások közül tizenhármat adunk közre tanulmány formájában, így Ármás Julianna az albán identitás rétegeit, Horváth László a magyar–szerb megbékélési folyamatot, Juhász József a jugoszláv konföderatív modellt ismerteti. Lajos Máté Kemény Gábor nyilas külügyminiszter zágrábi útjának hátterét, Lőrinczné Bencze Edit a Covid-válság horvátországi kezelésének főbb aspektusait járja körül, Makai József a szerbiai zöldpártok fejlődését elemzi a közelmúlt tüntetései alapján. Németh Ferenc a Rama–Kurti-harc hátterét, míg Novoszáth Péter a légiutas-forgalommal kapcsolatos kutatását mutatja be. Perényi Bálint egy ritkán kutatott területre világít rá, nevezetesen az Államtudományi Intézet jugoszláv referensének, Fekete Lajosnak a munkásságára, Pintér Attila pedig a szerb külpolitika járványidőszakban tett lépéseit vizsgálja. Szabó Mátyás az Európai Duna-bizottság működéséről készített összegző munkát, Teszáry Miklós pedig a montenegrói egyházügyi törvényt tette tanulmánya tárgyává.

A szerkesztő

Ármás Julianna

Az albán identitás rétegei: úton a koszovói identitás felé?

Bevezetés

A koszovói identitás kérdését már az állam függetlenségének deklarálása előtt is figyelem kísérte – a 2008-as kikiáltás óta pedig kifejezetten hangsúlyos területté vált. Ugyanakkor a témakör rendkívül érzékeny, nem véletlenül nyilatkoztak koszovói döntéshozók is úgy, hogy az albán identitástól elkülönülő koszovói identitás nem létezik.[1] Ez abból a megfontolásból adódik, hogy a saját identitás igénylése káros lehet Koszovó függetlenségének elismerésére.[2] A kérdést tovább árnyalja, hogy az identitás koncepciója tovább tagolható, így modell függvényében megkülönböztethetünk nemzeti, politikai és akár nemzetek feletti identitást is. Az albán identitáson belül mindhárom szint értelmezhető, ahol a különböző államokban élő albánság nemzeti identitása megegyezik, a politikai identitásuk eltérő, míg a nemzetek feletti identitást ismét mindannyian osztják. Megfogalmazódik a probléma: mely szintre sorolható a koszovói albánság hovatartozása?

Jelen kutatás az albán identitás rétegeinek értelmezése után a koszovói nemzeti identitás kialakulásának lehetőségét vizsgálja az ontológiai biztonság elméleti keretének segítségével. Az identitás különböző szintjeinek funkcióit nézve a fiatal állam esetében a politikai identitás építése a lényeges a végrehajtó hatalom legitimációjának érdekében, ugyanakkor a függetlenedésért folytatott küzdelem már a nemzeti ébredés lényegi elemének tekinthető. A koszovói identitás kérdése megosztó, így korai lenne szilárd nemzeti identitás létét állítani, különösen úgy, hogy a Szerbia relációjában fenntartott konfliktusos helyzet jelentette ontológiai biztonság a szerbek ellenében megfogalmazott albán nemzeti identitást konzerválja.

Mi az identitás?

Az albán identitás rétegeinek vizsgálatához először szükséges lefektetni, mit értünk identitás alatt. Ma már számos definíciós keret áll rendelkezésünkre, azonban terjedelmi okokból a különböző megközelítések ismertetésétől eltekintve a konstruktivisták általánosan használt koncepcióját alkalmazzuk. Szociálpszichológiai megközelítésük szerint az identitás arra az énképre vonatkozik, amellyel a szereplők rendelkeznek. Ezek az énképek a többi szereplőhöz fűződő viszony során jönnek létre, ennek értelmében állandóan fejlődnek, változnak, azaz az identitás nem állandó. Mivel megközelítésük szerint az identitás társadalmilag konstruált, jelentését a közmegegyezés határozza meg. Egy állam vagy nemzet identitása ugyanakkor már összetettebb, hiszen az egyénekből közösség jön létre. Nemzeti identitásról akkor tudunk beszélni, ha a csoporttagok egymásról és a külvilágról is közös meggyőződéssel rendelkeznek, és értékeik, normáik összessége szimbolikus jelentést biztosít az adott közösségnek azáltal, hogy egyszerre erősíti a közösséghez tartozást és az önmeghatározást is.[3]

Az identitás komplexitásának szemléltetésére Dorian Jano – Medrano és Gutiérrez[4] nyomán – az egymásba ágyazott (nested/embedded) vagy többrétegű (multi-layered) identitások modelljét alkalmazza. A koncepció szerint az identitás különböző rétegeit vizsgáljuk, ahol a rétegek akár önálló identitásként is működhetnek, de nem kizárják, hanem kiegészítik egymást. Első szintre helyezi a nemzeti identitást, másodikra a politikait, míg harmadikra a nemzetek feletti (supra-state identity) identitást. A politikai identitás alapja az állam lesz, mint politikai egység, amely közös politikai-gazdasági jogokat és kötelezettségeket jelent a területén elő állampolgárainak, lényegében a francia modellt alkalmazva. A nemzetek feletti identitás alatt egy tágabb politikai közösséghez való tartozást értünk, például az Európai Unióhoz, ami további politikai, gazdasági, társadalmi érdekeket és értékeket biztosít az összes tagnak. A modell szerint míg az albánság nemzeti identitása közös, a különböző nemzetállamokban élő albánok politikai identitása különböző, de a nemzetek feletti identitásuk újfent megegyezik.[5] Jelen elemzésben az első két szinttel foglalkozunk, a nemzetek feletti identitás kérdése nem része a dolgozatnak.

Az albán nemzeti és politikai identitás

Az albán identitás kialakulására legjobban az nyomta rá a bélyegét, hogy a Balkán albánsága sosem élt egy saját, önálló államban, és az albán lakosság több mint fele ma is az albán nemzetállamon kívül él. A problémát tovább fokozza, hogy nincs egy olyan kulturális vagy – az albánság vallási megosztottságából eredően – vallási központ, amely az identitáskonstrukció motorja lehetett volna. Az albánoknak hozzávetőlegesen 80 százaléka a muszlim vallást követi, de Észak-Albániában élnek római katolikusok és Dél-Albániában ortodox keresztények is. Pashko Vasa 19. századi katolikus író úgy fogalmaz, hogy „az albánok vallása az albánság”,[6] utalva arra, hogy míg a többi balkáni népnél a vallás lehet alapja az identitásnak, az albánok esetében erre nincs lehetőség. Ennek megfelelően a vallás másodlagos szerepet tölt be az albán identitásban, és inkább a szekularizmus jellemzi általánosságban a lakosságot. Nagy részük muszlim hátterű, bár nehéz pontos adatot közölni a vallásgyakorlók arányáról. Ehhez hozzájárult egyrészt, hogy Enver Hoxha az első ateista államnak kiáltotta ki Albániát, másrészt gyakoriak a vegyes házasságok is.[7] Csupán az albán nyelv közös, amely az indoeurópai nyelvcsalád egyik önálló ága, így az albán az egyetlen rokon nélküli nép a Nyugat-Balkánon.

A Balkán-félszigeten a nemzeti identitással kapcsolatos narratívák a 19. század végén váltak dominánssá, miközben zajlott az Oszmán Birodalom dezintegrációja és a félsziget felszabadítása az ötszáz éves török uralom alól. A különböző nacionalista mozgalmaknak saját identitásuk védelme lett a prioritás, hiszen a török megszállás után elérhető cél lett a nemzeti szuverenitás és a nemzetállami lét. Az albán nemzeti ébredés a többi balkáni néphez képest ugyanakkor később indult csak meg: az oszmán uralom alatt az albánság számottevő része áttért az iszlámra – ami jelentős fejlődést is hozott –, így nem rendelkeztek saját nemzeti egyházzal, mint a szerbség. Montenegró és Szerbia mint független államok 1878-as nemzetközi elismerése adta meg a jelet az albán nacionalista mozgalmaknak, amelyek elsősorban a szerb és a görög expanzionizmus ellen és nem az Oszmán Birodalommal szemben kívántak fellépni. Inkább azonosították magukat az albánok a régióval, ahol éltek, vagy a konstantinápolyi központtal, míg egymással kevésbé volt bárminemű kötelékük a nyelven kívül. Az 1912–13-as Balkán-háborúkkal a félsziget albánsága végleg szétdarabolódott, ami még inkább ösztönözte az albán nemzeti identitás megalapozását.[8]

Az albán nemzeti identitás konstruálásához szükséges volt elsősorban a történelmi kontinuitás megfogalmazása és a nemzeti hősök megformálása a közös nyelv mellé. Így honosodott meg az albán eredetmítosz, miszerint az albánok az illír törzsek leszármazottai, akik már a rómaiak előtt, az i. e. 6–5. században a Balkán-félszigeten éltek, s ennélfogva a szláv törzseket is jócskán megelőzték, mivel azok csak az i. sz. 7. században érkeztek.[9] Mivel az oszmán korban erőteljes volt az albánok körében az asszimiláció, az albán nemzetépítés során kidolgozták a törökverő hős, Szkander bég figuráját, hogy a meggyengült nyelvi kötődésen túl más közös pont is legyen.[10] Szkander bég hasonló szerepet tölt be az albánoknál, mint Lázár herceg vagy a Nemanjić-dinasztia a szerbek körében. Egy olyan középkori hős, akivel – ellentmondásos volta ellenére – az egész albánság azonosítani tudja magát, és aki a 19. századi nacionalizmusok korában azt is jól szemléltette, hogy nem a vallás köti össze az albánokat. Isztambulból hazatérve a bég a kereszténységet választotta, de a szerbekkel is rapszodikus viszonyt ápolt: úgy szövetkezett velük, hogy közben harcolt is ellenük.[11] Személye a mai napig népszerű nemcsak Albániában, de a Balkán-félsziget más, albánok lakta területein is – szinte ugyanolyan szobor őrzi emlékét Szkopjéban és Pristinában, mint Tirana főterén.

Lényegében az illír rokonság adja az albán „Koszovó-mítosz” alapját is, és a demográfiai többség mellett a legfontosabb hivatkozási pont a szerbek ellenében.[12] Az albán lakosság a 14. század folyamán kezdett áttelepülni a mai Albánia területéről Koszovóba, de a régió „albánosodását” a 19. század végi szerb nemzeti ébredés fokozta leginkább; a törökellenes felkelések következtében a szerbek által uralt területekről délre, a mai Koszovó területére menekültek az albánok. Itt említendő meg ezzel szemben a szerb Koszovó-mítosz, hiszen a két eredetmítosz megismerésével értelmezhető a koszovói konfliktus, amellyel a nemzetközi közösség közel harminc éve néz szembe, és amelynek gyökerei a 19. századig nyúlnak vissza. A Szerb Tudományos és Művészeti Akadémia által 1986-ban kiadott memorandum, amely a szerb nacionalizmus egyik központi dokumentuma, tételesen felsorolja, miért a szerb nemzetet illeti meg Koszovó. Eszerint a 13. században megalakult középkori Szerb Királyság a mai Koszovó területét is magában foglalta, és az 1389-es rigómezei csata után itt is veszett el a szerb állam, amivel megkezdődött a régióban az Oszmán Birodalom 500 éves uralma. A Szerb Királyság a kor rendkívül erős entitásának számított, és a szerbek büszkék államiságukra, amelyben a királyi székhely szintén Koszovó területén, Prizrenben volt. A török uralom alatt a szerb identitás megőrzésének egyik eszköze a Szerb Ortodox Egyház lett, a szintén koszovói területen lévő Peja/Peć központtal. Megjegyzendő, hogy a Szerb Ortodox Egyház az oszmán uralom alatt is megőrizte autokefál jellegét, és a szerbek alapvetően kulturális kötődést mutatnak Koszovó felé.[13]

Érintve az albán politikai identitás alapjait, az egyik legfontosabb momentumnak 1912 tekintendő, amikor Albánia elnyerte ugyan függetlenségét, de számos albán terület az albán nemzetállamon kívül maradt. Ma jelentős számban élnek albánok Montenegróban (5 százaléka a lakosságnak), Észak-Macedóniában (25 százalék) és a már említett Koszovóban.[14] Ezen országok albánságának nemzeti identitásának alapja bár közös, különböző politikai identitásokkal rendelkeznek attól függően, hogy melyik államban élnek. Mivel a politikai identitás hivatott minden egyént képviselni egy adott politikai közösségen, államalakulaton belül, ideális esetben minden egyénnek azonosulnia is kell – és elviekben tud is azonosulni – a politikai identitásával a nemzeti identitásától függetlenül. Ugyanakkor megemlítendő, hogy a politikai identitás mesterséges jellegű a hagyományokra, szokásokra nagyban építő nemzeti identitással szemben, ezért elfogadásának nem előfeltétele a nemzeti identitás megléte.[15] Jelen elemzés keretei között ez kiemelendő, mert míg Koszovó esetében a nemzeti identitáshoz szükséges elemeket nem minden etnikai csoport tekinti magáénak, politikai identitása még lehet a fiatal államnak.

Úton a koszovói nemzeti identitás felé?

Mindenekelőtt megjegyzendő, hogy a koszovói albánok sosem éltek közös nemzetállamban az albániai albánokkal, ugyanakkor az egymásba ágyazott identitások (nested identites) modellje szerint még mindkét csoport osztja az albán nemzeti identitás gyökereit. Ezt erősíti, hogy a Koszovóban élő albánok etnikai szempontból mindig is albánként azonosították magukat, így nemzeti identitásuk alapja elválaszthatatlan az Albániában élőkétől. Mindazonáltal számos jel utal arra, hogy törekednek egy saját, koszovói nemzeti identitás kialakítására. Itt jegyzendő meg, hogy az elemzést és a koszovói nemzeti identitás meghatározásának kérdését tovább árnyalja, hogy Koszovó esetében egy multietnikus államról beszélünk, amely tényt a koszovói alkotmányba is belefoglaltak: „albánokból és más közösségekből álló többnemzetiségű társadalom”, ahol a közösségek alatt „a Koszovói Köztársaság területén hagyományosan jelen lévő, ugyanahhoz a nemzeti vagy etnikai, nyelvi vagy vallási csoporthoz tartozó lakosokat” értjük.[16] Az utolsó, 2011-es népszámlálás adatain alapuló becslések szerint Koszovó jelenlegi lakossága 1,8 millió fő, amelynek 93 százalékát albánok, 1,5 százalékát szerbek[17] teszik ki. Az egyéb közösségek közé tartoznak a bosnyákok (1,6 százalék), a törökök (1,1 százalék), illetve az askáli (0,9 százalék), az egyiptomi (0,7 százalék), a goráni (0,6 százalék) és a roma közösség tagjai (0,5 százalék). A szerb és a roma közösségek ugyanakkor bojkottálták a 2011-es népszámlálást, így – az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet (EBESZ) becslései szerint – valójában 7,8 százalékát tehetik ki a lakosságnak a koszovói szerbek.[18] Az albánság jelentős többsége miatt azonban a koszovói nemzeti identitás kérdésköre nem elég élesen körülhatárolható, sokszor szinonimaként használják a koszovói albán nemzeti identitásra, ami előrevetíti a nemzeti identitás meghatározásának problematikusságát.

A külön koszovói identitás vizsgálatához érdemes első lépésként meghatározni, hogy mikor kezdődött az albánok és a koszovói albánok elnevezésének szétválása. Ez az 1940–50-es évekre tehető, amikor még a Jugoszlávia területén élő albánokra siptárokként hivatkoztak (shqip[ë]tari), amely kifejezés ma már pejoratív jelentést hordoz. A koszovói albán (Kosovski albanci) elnevezést később vezették be, hogy megkülönböztessék őket az Albániában élőktől. Röviden említést érdemel továbbá Josip Broz Tito szerepe is a koszovói albán nemzetépítésben, hiszen a Tito vezette jugoszláv államban kapott Koszovó autonóm státuszt a szerb tagköztársaságon belül, 1963-ig mint régió, utána mint autonóm tartomány. Ez az 1974-es alkotmánymódosítással ugyan nem változott, de lényegében tagköztársaságként működött tovább többek között saját parlamenttel, kormánnyal, nemzeti bankkal, sőt, saját képviselőket delegálhattak a szerb és a jugoszláv szövetségi parlamentbe is. Az 1969-ben alapított Pristinai Egyetem teljes mértékben albán nyelvű intézményként működött, aminek köszönhetően sok macedón vagy montenegrói albán is itt tanult.[19] Mindezek célja egyértelműen az volt, hogy amennyire csak lehet, elválasszák a koszovói albánokat az Albániában élőktől, amihez hozzájárult, hogy a Hoxha-rezsim alatt Albánia teljesen bezárkózott. Az albán nemzeti identitás gyökerei azonban a kapcsolat lazulása ellenére is megmaradtak Koszovóban, ami azt mutatja, hogy a szerbek ellenében ez jelentős viszonyítási pont. Meg kell jegyezni, hogy a múlthoz való ezen hozzáállás egyfajta nosztalgia is, amely különösen népszerű az egész volt Jugoszlávia területén manapság (jugonostalgija).[20]

Az olyan kezdeményezések, mint a saját zászló tervezése vagy himnusz komponálása, szintén a koszovói nemzeti identitás felé tett lépésekként értékelhetők – mint ahogy ez minden ország esetében történik. Mivel azonban Koszovó mint független állam számos etnikumot és vallást egyesít, a politikai célkitűzés a semleges szimbólumok kiállítása, amelyek minden etnikai utalástól mentesek, s ezáltal a koszovói – inkább politikai, mint nemzeti – identitás alapjai lehetnek. A zászlótervezésre vonatkozó versenykiírás éppen ezért kiemelte, hogy a pályamunkáknak a koszovói multietnikus populációt kell jelképezniük, nem a múlt nacionalista hagyományait.[21] Ennek ellenére számos pályamunka egy piros-fekete zászló volt kétfejű sassal; lényegében az albán zászlót alakították át.[22] Végül olyan zászló mellett döntöttek, amely az Európai Unióéra emlékeztet, miközben a térkép a területi egységet szimbolizálja, a hat csillag pedig a Koszovóban elismert hat etnikai csoportot jelképezi. Megemlítendő, hogy bár a koszovói zászló használata egyre elterjedtebb, a koszovói albánok körében sok esetben csak a piros-fekete albán zászló kiegészítése. A saját himnusz kérdéskörét és a himnusz szövege kapcsán esetlegesen felmerülő problémákat a szöveg elhagyásával oldották meg. Látható, hogy ezen szimbólumokkal olyan koszovói nemzeti identitás létrehozása a cél, amely túlmutat az etnikai és vallási törésvonalakon – azonban az ország multietnikus jellegéből adódóan mindezek inkább homályos identifikációt adnak az etnikai csoportoknak, mintsem hogy kialakítanák az új nemzeti identitást.[23]

A nemzeti identitás kérdéskörénél említést érdemel a közös koszovói emlékezet. Az elnyomás elleni, majd az elmúlt három évtizedben a függetlenedésért folytatott küzdelem a nemzeti ébredés fontos pontjaként értékelhető. Az áldozatvállalás, a fizikai túlélésért folyó harc, majd ezt követően az új állam létrehozása a nemzeti identitás kialakulásának fontos mozzanatai. A koszovói albánok büszkék erre a történelmi és politikai eredményre, ez a büszkeség pedig az áldozatelemmel együtt fontos tényező a nemzeti identitás konstruálásában.[24] A függetlenség kikiáltása előtt új szimbólumok is sokasodni kezdtek; a koszovói háború során életüket vesztett UÇK- (Ushtria Çlirimtare e Kosovës-) harcosok nemzeti hősként tűntek fel.[25] Adem Jashari, az UÇK egyik alapítója „mai Szkander bégként” él a köztudatban, mint egy új nemzeti hős, a prekazi mészárlás emlékét múzeum őrzi, a falu pedig alapvetően „zarádokhelyként” funkcionál – ezt aláhúzza a tény, hogy az emlékközpontot mint speciális nemzeti érdekű létesítményt törvénybe foglalták.[26] Azonban fontos kiemelni, hogy bár az albánság adja a koszovói lakosság döntő hányadát, és bár Koszovó többnemzetiségű állam, főleg a szerb elnyomást elszenvedő koszovói albánok azonosítják magukat a nemzeti ébredés ezen momentumaival.

Az albán / koszovói albán identitás meghatározásánál a regionális identitások szerepe is figyelembe veendő, amely különösen erős az albánok (az egész balkáni albánság) körében. Az albán regionális identitások értelmezésének egyik síkja az albán nyelv dialektusai közötti különbségek. Az északi területeken élők a geg dialektust beszélik, míg a délebbre élők a toszkot, amely a nyelv standardizálása során az irodalmi nyelv alapja is lett Albániában. A folyamatot vita övezte – és szóban a mai napig megmaradtak a nyelvjárásbeli különbségek –, amely Koszovóban is meghatározó lett, miszerint a standardizálás nem szolgálja az albán nemzet egységét. Így ez az albánok és koszovóiak között egy olyan töréspontként értelmezhető, amely megosztja őket („mi” és „ők”). Felmerül a kérdés ezáltal, hogy a dialektusban tapasztalt eltérés kiindulópontja-e az új identitás felé vezető útnak. Az elemzések azonban felhívják a figyelmet, hogy az albán nyelv egy dialektusára alapozott koszovói identitás nem fed le minden olyan elemet, amit egy nemzeti identitás megkövetel (regionális identitásnak viszont már alapja lehet). Hosszú távon elvezethet ugyan egy nemzeti identitáshoz, de Koszovó multietnikus volta miatt kérdés, hogy alapozható-e a koszovói nemzeti identitás az albán nyelv egyik olyan dialektusára, amelyet nem kizárólag Koszovó területén beszélnek.[27]

Miért marad homályos a koszovói identitás?

Elméletben – az ontológiai biztonság keretében

Az ontológiai biztonság elméletének szélesebb körű megismertetésével a teoretikusok célja az, hogy olyan új nézőpontot biztosítsanak, amely megmutatja, hogy a biztonság és az identitás, valamint az identitás és a világpolitika eseményeinek következményei[28] között lényeges kapcsolat van. A legtöbb teoretikus a szociológus Anthony Giddens definícióját veszi alapul, miszerint az ontológiai biztonság úgy írható le, mint a szubjektum biztonsága, amelynek lényegi eleme a biológiai folytonosság érzése. Ehhez a mindennapi élet – amelyet a társas kapcsolatok tartanak fent – állandó bizonytalanságai menedzselésre szorulnak. Azonban ha a kapcsolatok destabilizálódnak, az ontológiai biztonság veszélybe kerül, s az eredmény bizonytalanság, de akár erőszak is lehet; tehát szilárd alapokon nyugvó identitásra van szükség.[29]

Felmerül a kérdés, hogy miért fontos az ontológiai biztonság a nemzetközi kapcsolatokban. Az elmélet azáltal, hogy nem a biztonság konvencionális, katonai megközelítését alkalmazza, újfajta értelmezési keretet ad. A szereplők nemcsak materiális, hanem ontológiai biztonságot is keresnek. Ezzel egyrészt azt állítják, hogy a konfliktusok, háborúk nem kizárólag fizikai okokból törhetnek ki, másrészt más megközelítést hoz a már kialakult konfliktusok fenntartása mögötti logika megértéséhez is. Továbbá az ontológiai bizonytalanság fokozódása elmélyítheti a fennálló konfliktusokat, azok még erőszakosabbá válhatnak; így az ontológiai biztonságot nyújtó rutinok hiánya a bizonytalanság vagy fenyegetés forrásává válik.[30]

Az ontológiai biztonság az egyének szintjén alakul ki, akiknek állandó biztonságérzetre van szükségük identitásukban: kik ők, hova tartoznak, milyen szerepeket töltenek be a társadalomban. Az egyén identitását a társadalmon belüli kapcsolatrendszerek alakítják és tartják fent, a rutinná váló cselekvések biztonságot (és egyszerűséget) hoznak. A bizonytalanság mérséklésére továbbá elindul az „othering” folyamata: az, hogy az egyén egy másik ellenében határozza meg önmagát, illetve ezáltal egy csoporthoz is tartozni fog, segíti a mindennapi életben való eligazodást.[31]

Az ontológiai bizonytalanság olyan közösségbe kényszeríti az embereket, ahol már nem kell egyedül szembenézniük félelmeikkel vagy egy adott fenyegetéssel, miközben a bizonytalanság az állam szintjén él tovább, és alakítja annak túlélési stratégiáját. Az ontológiai biztonság elérésének fő folyamata az állam szintjén a „biztonságiasítás” (securitization). A tárgyiasított félelmekkel a bizonytalanság keretek közé szorítható, és az ontológiai kétségek kezelhetőkké válnak. A félelem tárgyiasítása során barátokat/ellenségeket azonosítanak, ami az identitásépítés további alapjául szolgál. Mivel a társadalom erkölcsi rendje időről időre újratermelődik, a társadalmi viszonyokat intézményesült rendbe kell rendezni a stabil identitás érdekében.[32]

Az egyének, majd a társadalom szintjén is megjelenő ontológiai biztonságkeresés után az államok is ontológiai biztonságra fognak törekedni. Ez eredményezheti azt, hogy a döntéshozók a többi szereplővel kapcsolatos téves előfeltevések vagy elfogultságok miatt a racionális cselekvéstől eltérően döntenek, amivel újratermelhetnek adott konfliktusokat, hiszen az már a szokások részévé vált, vagy esetleg elődjeiktől származott. A rutinokhoz való ragaszkodással a bizonytalanság csökken, a világ megismerhetővé válik, ugyanakkor az államok így fizikailag veszélyes kapcsolatban maradnak egymással, mert nem képesek vagy nem akarnak változtatni a szokásokon.[33] Gyakran hajlamosak vagyunk megfeledkezni arról, hogy nem az állam bizonytalan, hanem az azt alkotó és képviselő egyének, illetve döntéshozók, akik az ontológiai biztonság alkalmazását választják e bizonytalanság mérséklésére.

Fontos megjegyezni, hogy a felek az ontológiai biztonságkeresés során határozzák meg identitásukat egymással szemben (othering). Ezért a konfliktusmegoldás során rekonstruálni kell azokat a politikai és társadalmi folyamatokat, amelyek az ontológiai biztonság eléréséhez vezettek. Ez azonban azt is jelenti, hogy a tárgyiasult félelmek lebontásával az identitások újradefiniálódnak, s így a bizonytalanság, szorongás újra fokozódik, ami új ontológiai biztonság keresését eredményezi. A kérdés marad: érdeke-e a politikai vezetésnek egy ilyen folyamat elindítása?[34] Jelenleg stabil konfliktusról beszélünk a koszovói albánok és szerbek között, amelyben Rumelili modellje szerint a félelem magas fokú, de a bizonytalanság alacsony, mert az othering alkalmazásával keretek közé szorították.

A gyakorlatban

Koszovó a mai napig számos problémával néz szembe, amelyek közül az egyik legjelentősebb a történelmi kérdéseken túl az albánok és szerbek konfliktusos múltjára visszavezethető etnikai szegregáció a lakosságban. Ez a szegregáció mind földrajzilag, mind politikai részvétel tekintetében megmutatkozik. A földrajzi elkülönülés legjobban a Szerb Többségű Önkormányzatok Szövetsége mentén figyelhető meg; a 2013-as és 2015-ös brüsszeli megállapodások értelmében a szerbek által többségben lakott tíz település önkormányzata (Leposavić, Zvečan, Zubin Potok, Észak-Mitrovica, Gračanica, Novo Brdo, Parteš, Štrpce, Klokot és Ranilug) végrehajtó jogosítványokkal felruházott területi autonómiát kapott volna.[35] Az elvi megállapodások azonban nem léptek életbe, illetve a 2015-ös megállapodás egyes részleteiről a koszovói alkotmánybíróság kimondta, hogy azok összeegyeztethetetlenek a „koszovói alkotmány szellemével”.[36] A brüsszeli megállapodások fogadtatása át is vezet a politikai megosztottság problémájára. Bár a koszovói választások szerb bojkottja politikai megfontolásokból már kevésbé jellemző, a szerblakta Észak-Koszovóban működő párhuzamos intézmények léte és az ezek fenntartására folyósított pénzügyi támogatás Szerbiából továbbra is állandó. Szerbia négy településen (Zvečan, Leposavić, Zubin Potok, Észak-Mitrovica) helyi kormányzási modellt alkalmaz, amelyben a közszolgálatot a helyi párhuzamos szervek a szerb minta szerint látják el, például szerb személyi igazolványt adnak ki. De a közigazgatáson túl a rendőrség, az igazságszolgáltatás, az oktatás és az egészségügy egy része is szerb befolyás alatt van.[37]

A gyakorlat azt mutatja, hogy nagyon kevés interakcióval él egymás mellett a két etnikai csoport. Kölcsönös ignorancia és gyanú jellemzi a kapcsolatrendszert, ami felerősíti az egymásról alkotott sztereotípiákat és előítéleteket. Szerbia állandó támogatása mellett nem meglepő, hogy a koszovói szerbek hűsége az anyaország felé töretlen. A problémát tovább mélyíti, hogy a szerb párhuzamos struktúrákat tolerálja a koszovói politikai vezetés, mert azok hozzájárulnak a stabilitáshoz és a további konfliktusok megelőzéséhez.[38] Szerbia ezáltal pedig biztosítja érdekeit, és széles spektrumon tudja Koszovó tevékenységeit ellenőrizni.

Kérdés, hogy ennek a kényes egyensúlyú viszonyrendszernek a lebontása milyen következményekkel járna az identitásra nézve. Kijelenthető, hogy Koszovó jelenleg nem stabil politikai és gazdasági entitás. Ennek mérésére az egyik lehetőség a különböző adatbázisok, indikátorok használata. A kifejezetten a politikai stabilitás és az erőszak/terrorizmus[39] hiányát vagy a politikai és működési stabilitást[40] mérő adatbázisok nem közölnek adatot Koszovó kapcsán, ahogy a Fragile States Indexen belüli „állami legitimitás”[41] indikátora sem. Található viszont Koszovóra vonatkozó adat a Bertelsmann Transformation Indexben (BTI), amely a politikai és gazdasági rendszerváltás országait elemzi.[42] Ennek első komponense a Status Index, amely a politikai és gazdasági átmenet szintjét jelzi, figyelembe véve többek között a politikai részvételt, a választások gyakoriságát és minőségét, a demokratikus intézmények stabilitását, a monetáris és fiskális stabilitást. Ez a nyugat-balkáni térségben Koszovót Bosznia-Hercegovinával egy szinten jegyzi (6,2). Összehasonlításképp Koszovóval azonos értéket kapott Bolívia és Mexikó, míg a térségből Montenegró szerepel a legjobban (7,2) a listán. A BTI második komponense, a Governance Index a politikai vezetés minőségét méri a kormányzás hatékonysága, a konszenzusépítés, az erőforrás-hatékonyság és a nemzetközi kapcsolattartás kritériuma mentén – ebben Koszovó Ecuadorhoz, Burkina Fasóhoz, Nigerhez hasonló értéket kapott (5,23). A Nyugat-Balkán országai közül ismét Montenegrót (6,6), illetve Észak-Macedóniát (6,3) értékelték a legmagasabb pontszámokkal.

Mivel számos népszerű, gyakran hivatkozott index nem foglalkozik a fiatal állammal, érdemes a szemlézett indikátorok különböző komponensei mögötti eseményeket kontextusban értelmezni, hogy komplexebb képet kaphassunk Koszovó politikai és gazdasági folyamatairól. A különböző indikátorokat ajánlott egyébként is a megfelelő távolságtartással alkalmazni, hiszen azok a valóságot egy leegyszerűsített számadat formájában közlik, így ok-okozati viszony felállítására már nem megfelelő források. Ezt figyelembe véve már korábban is alkalmaztunk saját definíciós keretet és módszertant az indexek hiányosságainak áthidalására, figyelembe véve a választások gyakoriságát, a politikai kontinuitást, a politikai erőszak meglétét, illetve a gazdaság teljesítőképességét is.[43] Koszovó viharos politikai életére utal az utóbbi tíz év négy előrehozott parlamenti választása (2014, 2017, 2019, 2021), illetve kiemelendő, hogy 2019–2021 között dupla hatalomváltás történt: 2020 tavaszán bizalmatlansági indítvánnyal bukott meg az első Kurti-kormány,[44] majd újabb választások kiírása nélkül kapott kormányalakítási megbízást a Koszovói Demokratikus Liga (Lidhja Demokratike e Kosovës – LDK).

A kitöltetlen hivatali idők megmutatkoznak a kormányzás színvonalán is, és a gyakori választások miatt a kontinuitás hiánya jellemzi a koszovói belpolitikát. Nem meglepő módon a legnagyobb töréspontot a gyakorlatban is a Szerbia felé képviselt politika jelenti. Példa erre a szerb és bosnyák árukra kivetett büntetővámok volatilis alkalmazása: a 2018 őszén bevezetett vámokat 2020 tavaszán először a reciprocitás gyakorlata váltotta fel,[45] majd 2020 júniusában azt is visszavonták.[46] A kormányzás színvonalát tovább rontja a politikai erőszak, amely bár kevésbé súlyos, mint a koszovói háború utáni években, jelenléte állandó, inkább tüntetések formájában való kiújulása pedig szintén a szerb–albán viszonyokhoz köthető. De itt említendő meg, hogy jelentős feszültséget okozott a 2021 őszén kialakult rendszámtábla-incidens is a szerb–koszovói határon, amelynek során a szerb és a koszovói fél is mozgósította egységeit, illetve a KFOR is megnövelt erőkkel járőrözött a határ mentén.[47]

Köszönhetően a Nyugat-Balkánra áramló közvetlen külföldi befektetésnek (foreign direct investment – FDI), a koszovói GDP az elmúlt évtizedben átlagosan 4 százalék körüli növekedési trendet mutatott, amire számottevő hatást nem gyakoroltak a gyakori kormányválságok. A koronavírus-járvány okozta visszaesés törte meg a növekedést: az IMF adatai –5,3 százalékos visszaesést rögzítettek 2020-ra.[48] 2021-re az IMF 6 százalékos növekedést jósolt,[49] a Koszovói Központi Bank szerint pedig ez akár 9,9 százalék[50] is lehet, aminek egyik fő oka, hogy a diaszpóra hazautalásai elérték a közel 1 milliárd eurót 2021-ben.

A fentiek dióhéjban összefoglalják, hogy függetlenségének 2008-as kikiáltása óta Koszovó még mindig a politikai konszolidációval küzd. Ezt számos tényező nehezíti: a gyakori kormányválságok, a kormányzás kontinuitásának a hiánya, a politikai erőszak jelenléte vagy akár a koszovói politikai élettől független válságok, mint például a Covid–19-világjárvány. Jól látható ugyanakkor, hogy a töréspontok a szerb–albán viszonyrendszer mentén alakulnak ki, amire akár a politikai vezetés is rájátszik, megerősítve ezáltal a konfliktus okozta ontológiai biztonságot. Ahogy azonban a háború utáni közös emlékezet is csak a koszovói albánok körében van jelen, úgy a szerb–albán[51] szembenállás jelentette ontológiai biztonság is csak a koszovói albánok identitásához járul hozzá. Ezért a Szerbiával fenntartott ellenséges viszony miatt az albán és az arra épülő kizárólagos koszovói albán identitás marad erős, nem adva teret a koszovói nemzeti identitás kialakulásának.

Konklúzió

A koszovói identitás vitatott volta magától értetődő.[52] Napjainkban, amikor még a koszovói államiság is vitatott kérdés,[53] korai lenne azt állítani, hogy létezik a koszovói – akár nemzeti, akár politikai – identitás. Jelen pillanatban nem a nemzeti identitás építése, hanem a demokratikus állam szerepének a konszolidációja a lényeges, amely magával hozza a politikai identitás megszilárdulását, és legitimálja az állam fennhatóságát is. Ez elsősorban a politikai élet stabilitását jelentené megfelelő gazdasági perspektívával, amelynek eredményeképp az állampolgárok azonosíthatják magukat a koszovói politikai identitással.[54]

Ugyanakkor a koszovói nemzeti identitás több szempontból is megkérdőjelezhető. Koszovó multietnikus állam – amely tényt sokszor figyelmen kívül hagyunk –, így koszovói lakosság alatt a koszovói albánok, szerbek és mások értendők. Nem vitás, hogy Koszovó lakosságának nagyjából 90 százaléka albán gyökerekkel rendelkezik, és az identitás kérdéskörénél elkerülhetetlen ennek figyelembevétele. Az albán nemzeti identitás marad az elsődleges a koszovóiak nagy hányadának, és bár megfigyelhetők olyan folyamatok, amelyek a koszovói nemzeti identitáshoz vezetnének (közös emlékezet, nemzeti hősök, szimbólumok), ezeket vagy csak a koszovói albánok osztják, vagy pedig inkább a multietnikus államot kívánják hangsúlyozni.

Az albán vagy koszovói albán identitást erősíti továbbá a szerb–albán konfliktusos kapcsolatrendszer konzerválása is, amely ugyan ontológiai biztonságot eredményez, de egyben gátja is a konfliktus meghaladásának és az albántól független koszovói nemzeti identitás kialakulásának. Jelenleg legfeljebb regionális identitásként értelmezhető a koszovói (albán) identitás, és a fentiek figyelembevételével kétséges, hogy létrejöhet-e valaha is a koszovói nemzeti identitás.

Felhasznált irodalom

Analysis. Globalinnovationindex.org, (é. n.). Online: www.globalinnovationindex.org/analysis-indicator

Ármás Julianna – Németh Ferenc: A nyugat-balkáni politikai helyzet és kockázatok. KKI Policy Brief, (2021a), 64. Online: https://doi.org/10.47683/KKIElemzesek.KE-2021.64

Ármás Julianna – Németh Ferenc: Southeast European Demographic Overview II. Albania, Bosnia and Herzegovina, Kosovo, Montenegro, and North Macedonia. KKI Policy Brief, (2021b), 50. Online: https://doi.org/10.47683/KKIElemzesek.E-2021.50

Bilefsky, Dan: A Difficult Question for Kosovars: Who Are We? The New York Times, 2007. december 9. Online: www.nytimes.com/2007/12/09/world/europe/09iht-kosovo.4.8660025.html

Clark, Howard: Civil Resistance in Kosovo. London, Pluto Press, 2000.

Constitutional Court, Republic of Kosovo: Decision on Interim Measure in Case No. KO 130/15 Concerning the Assessment of the Compatibility of the „Association/Community of Serb Majority Municipalities in Kosovo – General Principles / Main Elements” with the Spirit of the Constitution, Article 3 [Equality before the Law], Paragraph 1, Chapeter II [Fundamental Rights and Freedoms] and Chapter III [Rights of Communities and Their Members] of the Constitution of the Republic of Kosovo (2015. november 10.). Online: https://gjk-ks.org/en/decision/lidhur-me-vlersimin-e-prputhshmris-s-asociacionibashksia-i-komunave-me-shumic-serbe-n-kosov-parimet-e-prgjithshmeelementet-kryesore/

Constitution of the Republic of Kosovo. Online: https://mapl.rks-gov.net/wp-content/uploads/2017/10/1.CONSTITUTION_OF_THE_REPUBLIC_OF_KOSOVO.pdf

Dakaj, Shkodrane: BQK: Diaspora dërgoi 956 milionë euro gjatë vitit 2021. Kallxo.com, 2021. december 24. Online: https://kallxo.com/lajm/bqk-diaspora-dergoi-956 -milione-euro-gjate-vitit-2021/

EU’s Borrell Welcomes Kosovo’s Government Decision to Lift Tariffs on Serbian Goods. Gazeta Express, 2020. március 31. Online: www.gazetaexpress.com/eus-borrell -welcomes-kosovos-government-decision-to-lift-tariffs-on-serbian-goods/

Giddens, Anthony: Modernity and Self-Identity. Self and Society in the Late Modern Age. Cambridge, Polity Press, 2003.

IMF: Republic of Kosovo: 2020 Article IV Consultation – Press Release; Staff Report; and Statement by the Executive Director for the Republic of Kosovo. IMF Country Report No. 21/41 (2021. február 17.). Online: www.imf.org/en/Publications/CR/Issues/2021/02/17/Republic-of-Kosovo-2020-Article-IV-Consultation-Press-Release-Staff-Report-and-Statement-by-50104

Jano, Dorian: Kosovar Multi-Layer Identity: What is the Same, Different and in Common with the Albanian Identity. Journal of European and International Affairs, 1. (2013), 1. 27–40. Online: https://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=2465463

Judah, Tim: Kosovo. What Everyone Needs to Know. Oxford, Oxford University Press, 2008.

Ker-Lindsay, James: Kosovo. The Path to Contested Statehood in the Balkans. London, I.B. Tauris, 2009.

Kinnvall, Catarina – Jennifer Mitzen: An Introduction to the Special Issue: Ontological Securities in World Politics. Cooperation and Conflict, 52. (2016), 1. 3–11. Online: https://doi.org/10.1177/0010836716653162

Kiss J. László: Változó utak a külpolitika elméletében és elemzésében. Budapest, Osiris, 2009.

Kosovo Deploys Police, Serbs Protest amid Border Tension. Al Jazeera, 2021. szeptember 20. Online: www.aljazeera.com/news/2021/9/20/kosovo-deploys-police-serbs -protest-amid-border-tension

Kosovo – Overall Results. BTI-project.org, (é. n.). Online: https://bti-project.org/en/reports/country-dashboard/RKS

Márkusz László – Németh Ferenc: Kérdések és válaszok: A Belgrád–Pristina dialógus. KKI Policy Brief, (2021), 40. Online: https://doi.org/10.47683/KKIElemzesek.KE-2021.40

Medrano, Juan Díez – Paula Gutiérrez: Nested Identities: National and European Identity in Spain. Ethnic and Racial Studies, 24. (2010), 5. 753–778. Online: https://doi.org/10.1080/01419870120063963

Mehmeti, Leandrit I.: Kosovar Identity: Challenging Albanian National Identity. Australian and New Zealand Journal of European Studies, 9. (2017), 1. 16–25. Online: https://doi.org/10.30722/anzjes.vol9.iss1.15171

Minority Rights Group International: Kosovo – World Directory of Minorities & Indigenous Peoples (2018. március). Online: https://minorityrights.org/country/kosovo/

Mitzen, Jennifer: Ontological Security in World Politics: State Identity and the Security Dilemma. European Journal of International Relations, 12. (2006), 3. 341–370. Online: https://doi.org/10.1177/1354066106067346

Németh Ferenc: A koronavírus okozta a koszovói kormány bukását? KKI-elemzések, (2020), 57. Online: https://kki.hu/wp-content/uploads/2020/06/57_KKI-elemzes_RKS_Nemeth_20200611.pdf

New Government of Kosovo Revokes the Reciprocity Measures on Import from Serbia. European Western Balkans, 2020. június 6. Online: https://europeanwesternbalkans.com/2020/06/06/new-government-of-kosovo-revokes-the-reciprocity-measures-on-import-from-serbia/

Political Stability – Country Rankings. TheGlobalEconomy.com, (é. n.). Online: www.theglobaleconomy.com/rankings/wb_political_stability/

Rumelili, Bahar (szerk.): Conflict Resolution and Ontological Security: Peace Anxieties. London, Routledge, 2014. Online: https://doi.org/10.4324/9781315796314

State Legitimacy. Fragilestatesindex.org, (é. n.). Online: https://fragilestatesindex.org/indicators/p1/

Vasa, Pashko: Oh Albania, Poor Albania. Albanian Literature, (é. n.). Online: www.albanianliterature.net/authors/classical/vasa/vasa_poetry.htm

Xharra, Jeta – Perparim Isufi: Serbia Strengthening ‘Parallel Structures’, Kosovo Deputy PM Says. Balkan Insight, 2021. december 7. Online: https://balkaninsight.com/2021/12/07/serbia-strengthening-parallel-structures-kosovo-deputy-pm-says/

Zdeněk, Rod – Halina Chraščová: Socio Economic Pressure of Parallel Structures in Kosovo. CBAP, 2019. április 13. Online: https://cbap.cz/archiv/3920

Horváth László

Történelmi vagy politikai? – A magyar–szerb megbékélési folyamat kérdőjelei

A magyar–szerb ellentétek újbóli kiéleződése (1920–1941)

Az I. világháborút lezáró és a nagyhatalmi érdekek mentén létrejött Párizs környéki békerendszer Kelet-Közép-Európában elvetette és egyúttal táplálta is az ellenségeskedés magját, amely beérve hamarosan további traumákat okozott az itt élő szomszédos népek számára. Közismert tény, hogy az I. világháborút követően a magyar külpolitika egyik sarokköve az ország elcsatolt részeinek visszaszerzése lett. Mivel a történelmi magyar állam a Kárpát-medence déli területeinek egy részét is elvesztette, amely területek a határmódosításokat követően a Szerb–Horvát–Szlovén Királyság részévé váltak, azok revíziója a magyar–jugoszláv, valamint a nemzetközi politikai viszonyok alakulásához igazodva ugyan, de elérendő cél volt Magyarország számára.

Ha a fegyveres konfliktusok véget is értek, a szívekben és a tudat, illetve a tudatalatti szintjén az elszenvedett igazságtalanságok miatt kialakult indulatok, sérelmek nem szűntek meg vagy oldódtak fel. Elemi erővel törtek a felszínre, amint arra lehetőségük adódott. Ehhez Jugoszlávia esetében jelentős mértékben hozzájárult, hogy a nemzeti kisebbségek valódi társadalmi integrációja a többségi nemzetek részéről nem élvezett prioritást. Sőt a nyelvi, kulturális és gazdasági ellehetetlenítési kísérletek sem voltak ritkák, amelyek ellenére azonban nem sikerült az itt élő nemzeti kisebbségek identitásának felszámolása, társadalmi beolvasztása, asszimilálása.

Szövetségi rendszerének köszönhetően az I. világháborút követően – a háborút a vesztesek oldalán befejező Magyarországhoz viszonyítva – az újonnan megalakult délszláv állam kedvezőbb helyzetben volt, és nem tanúsított különösebb érdeklődést északi szomszédja iránt. Figyelmét ehelyett a Balkánra összpontosította, ahol vezető szerepre törekedett.

A kisantant (1921–1938) – Jugoszlávia, Románia és Csehszlovákia – magyar revíziós törekvések által is motivált katonai és politikai szövetségének meggyengülése, majd végül felbomlása, a II. világháború kirobbanásával átalakuló nemzetközi rend, valamint Franciaországnak mint támogatónak az elvesztése külpolitikájának felülvizsgálatára ösztönözte Jugoszláviát. A délszláv állam célja függetlenségének és semlegességének megőrzése mellett a háború elkerülése volt,[55] ezért pozitív fordulat állt be Magyarországhoz való viszonyulásában, amely az eltelt húsz esztendőben képviselt következetes politikájának, a nemzetközi politikai viszonyok megváltozásának, továbbá a német és olasz hozzáállásnak[56] köszönhetően növelni tudta területének nagyságát.[57]

A harmincas évek második felében Németország messzemenő támogatásával zajló magyar–jugoszláv közeledés csúcspontját a mindössze három pontból álló örök barátsági szerződés 1940. december 12-i aláírásának pillanata jelentette. A Csáky István magyar és Aleksandar Cincar-Marković jugoszláv külügyminiszter részéről ellenjegyzett megállapodásban az aláíró felek kölcsönösen rögzítették, hogy tartózkodnak a fegyveres erőszak alkalmazásától, valamint hogy vitás kérdéseiket tárgyalásos úton kívánják rendezni.

Annak ellenére azonban, hogy Magyarország és Jugoszlávia vezető politikusai a baráti kapcsolatok kialakításában és fenntartásában voltak érdekeltek, a körülmények gyors megváltozása miatt – amelyek során Jugoszlávia a Cvetković-kormányt megdöntő, a Jugoszláv Kommunista Párt által támogatott március 27-i katonai puccs nyomán kihátrált a háromhatalmi egyezményből – a baráti viszony a két ország között hamarosan ismét ellenségessé lett.

A Délvidék ismét magyar fennhatóság alatt (1941–1944)

A belgrádi katonai hatalomátvétel hatására Magyarország a vezető politikai és katonai körök ellentétes álláspontja mellett végül Németország oldalán belesodródott a II. világháborúba, mivel teljesült a magyar minisztertanács azon részvételi kitétele, amely a háborúba történő bekapcsolódás egyik feltételeként Jugoszlávia felbomlását határozta meg.[58] Röviden Jugoszlávia 1941. április 6-i német megszállása után, a Horvát Független Állam kikiáltásának másnapján, április 11-én a magyar csapatok bevonultak Bácskába, és a Duna–Tisza közén túl visszafoglalták Dél-Baranyát és a Muraközt is. A bevonulást követően Werth Henrik vezérkari főnök augusztus 4-ig úgynevezett „szükségszerű” katonai közigazgatást[59] vezetett be Bácskában és Baranyában egyaránt azzal a céllal, hogy a terület Magyarországhoz való visszacsatolását előkészítse. Ezt követően vezették be a polgári közigazgatást, amely jogi alapot 1941. december 16-án kapott, miután törvénybe iktatták e két területi egység Magyarországhoz csatolását.[60] A későbbiekben már „az 1941–1944 között egymást váltó magyar kormányzatok azt tartották legfontosabb feladatuknak, hogy kidomborítsák a Délvidéken a magyar állam kontinuitását és gyökeresen felszámolják a jugoszláv állam 1918 óta kiépített nacionalizáló, magyarellenes struktúráit, és újra kiépítsék a magyar állam jogi, politikai, kulturális stb. intézményeit”.[61]

A korábbi délvidéki magyar területek visszafoglalása során a reguláris magyar és a reguláris jugoszláv erők között a Bácspetrőcnél és Temerin közelében, Szőregnél lezajlott összecsapásokat leszámítva nem történtek komolyabb incidensek. Ezzel ellentétben a szerb nacionalistákkal, valamint a kommunista partizánokkal azok szabotázsakcióinak következtében komoly harcokra és megtorlásokra került sor. 1942. január elején a Sajkás-vidéken[62] tervezett partizán-szabotázsakciók felszámolása céljából a magyar katonai és csendőri alakulatok részéről partizánvadász razzia vette kezdetét, amelyet január végére Újvidékre és Óbecsére is kiterjesztettek. Az újvidéki razzia néven közismertté vált január 21–23. közötti eseményeknek 3340, főként szerb és zsidó nemzetiségű polgári személy esett áldozatul, de magyarokat is találunk az odaveszettek között.

Ebben az időszakban a helyi lakosság ellen a magyar fél részéről elkövetett visszaélések képezik a magyar–szerb történelmi megbékélési folyamat egyik fókuszpontját. Ezen eseményeket Cseres Tibor az 1964-ben megjelent Hideg napok című könyvében örökítette meg és dolgozta fel, amelynek alapján Kovács András 1966-ban azonos című filmet készített.[63]

„Az 1942-es razzia által kiváltott belső tiltakozások, de főként a háború menetében beállt változások és azok várható külpolitikai következményei a razziával való szembenézésre sarkallták a felelős magyar politikai köröket, amely példa nélküli volt a háborúban álló Európában.”[64] Annak ellenére azonban, hogy már 1942 áprilisában különleges bizottság alakult a történtek kiterjedt kivizsgálására, a fő felelősök ellen a tényleges vádemelésre csak később, 1943 októberében került sor. Rájuk[65] a legsúlyosabb büntetést szabták ki, és ha az ítélet azonnali végrehajtása elől ideiglenesen el is tudtak menekülni, később Magyarország kiadta e személyeket Jugoszláviának, ahol 1946 novemberében kivétel nélkül kivégezték őket.[66]

Az, hogy Kállay Miklós magyar miniszterelnök közbenjárására hadbíróság előtt felelősségre vonták a fő felelősöket, s hogy a miniszterelnök kezdeményezésére a szerbeket ért sérelmek miatt kártalanításra is sor került, a hatalmi viszonyok átalakulását követően nem bírta önmérsékletre a Bácskába bevonuló partizánegységeket és a helyi szerb lakosságot sem.

A magyar közigazgatás alatt elszenvedett vélt vagy valós sérelmek megtorlása (1944–1945)

1944. szeptember 26-án Moszkvában Tito megegyezett a Szovjetunió legfelsőbb hadvezetésével, hogy a Vörös Hadsereg ideiglenes és korlátozott jogot kap a kelet- és közép-szerbiai területeken való áthaladásra a területek felszabadítása céljából.[67] A megállapodással összhangban a szovjet katonaság 1944. október 1-jén elérve az egykori jugoszláv–román határt, október 23-ig fokozatosan elfoglalta a Bánságot, a Bácskát, a Drávaszöget és a Szerémséget. A bevonuláskor a gyors hatalomátvétel, majd annak megszilárdítása a helyi népfelszabadító bizottságoknak köszönhetően volt lehetséges, amelyek egy országos népfelszabadító mozgalom helyi szerveit képezték, s egy részük már a magyar fennhatóság alatt illegálisan megalakult, elsősorban ott, ahol helyi szinten a Jugoszláv Kommunista Pártnak valamilyen formában biztosított volt a jelenléte. Az 1943 októberében a Vajdasági Népfelszabadító Bizottság által közétett kiáltvány képezte a jogalapját a népfelszabadító bizottságok megalakulásának, amire a Tisza mentén a szovjet csapatok bevonulását követően került sor. A szovjet csapatok és a Jugoszláv Kommunista Párt Jugoszláv Népfelszabadító Mozgalmának Népfelszabadító Hadserege, valamint a kommunista partizáncsapatok bevonulása egyúttal a német, illetve magyar irányítás, közigazgatás megszűnését is jelentette. Tito október 17-i hatállyal kiadott, 1945. február 15-ig érvényben lévő rendeletében Bácska, Bánát és Baranya területén katonai közigazgatást vezetett be, amelynek teljhatalmú parancsnokává Ivan Rukavina tábornokot nevezte ki. Ebben az időszakban a végrehajtó és a bírói hatalom egyaránt teljes mértékben a katonaság kezében összpontosult. Kezdetét vette az idegen megszállók részéről az 1941 és 1944 között tapasztalt vélt vagy valós sérelmek megtorlásának időszaka.