A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Walter Tevis: The Queen’s Gambit

Published by RosettaBooks, 2014

Fordította: Szabó Luca

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 1983, 2014 by Walter Tevis

Cover art © Netflix 2020, Used with permission.

Hungarian translation © Szabó Luca, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-040-7

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Eleonorának

Ég az égbenyúló bástya,

De arcát felidézi,

S gyöngédebben teszi dolgát

A magányos férfi.

Részint asszony, három részt gyermek:

Ha senki nem figyeli,

Üstfoltozót utánoz,

Léptét az utcán kilesi.

Akár a légy lábától a víz,

Úgy mozdul elméjétől a csend.

W.B. YEATS: A HOSSZÚ LÁBÚ LÉGY[1]

A SZERZŐ JEGYZETE

Robert Fischer, Borisz Szpasszkij és Anatolij Karpov nagymesterek zseniális sakkjátéka évek óta sok örömet szerez a hozzám hasonló amatőr játékosoknak. Azonban, mivel A vezércsel kitalált történet, alapos megfontolás után kihagytam őket a szereplők közül – már csak azért is, nehogy ellentmondásba keveredjek a valósággal.

Szeretnék köszönetet mondani Joe Ancrile-nak, Fairfield Hobannek és Stuart Mordennek, akik mind kiváló játékosok, és könyvekkel, szakfolyóiratokkal, valamint versenyszabályokkal segítették a munkámat. Szerencsésnek mondhatom magam, mert a melegszívű és szorgalmas amerikai mester, Bruce Pandolfini korrektúrázta a szöveget, és segített kijavítani a sakkal kapcsolatos hibákat – ezt a játékot irigylésre méltóan jól játssza.

EGY

Beth egy csipeszes írótáblát szorongató nőtől értesült édesanyja haláláról. A lány képe másnap megjelent a Herald-Leaderben. A fényképet a Maplewood Drive-on álló, szürke ház verandáján készítették, és Beth egy egyszerű pamutruhát viselt rajta. Már akkor is látszott, hogy nem különösebben szép. A képaláírás így szólt: „Elizabeth Harmon, a tegnapi, New Circle Road-i tömeges autóbaleset után árván maradt kislány a nehéz jövőbe tekint. A nyolcéves Elizabeth a karambolban elveszítette édesanyját. A balesetben ketten meghaltak, és többen megsérültek. Elizabeth a tragédia időpontjában egyedül tartózkodott otthonában, és nem sokkal a fotó készülte előtt szerzett tudomást a történtekről. A hatóságok ígérik, gondját viselik majd.”

A Kentucky állambeli Mount Sterling-i Methuen Otthonban Beth napi két nyugtatót kapott, ahogy a többi gyermek is – így „ellensúlyozták a természetüket”. Beth természetével szemmel látható módon semmi gond sem volt, de azért örült a kis piruláknak, mert ezek kilazítottak egy láthatatlan csomót a gyomrában, és segítettek elaludni a nyomasztó árvaházi éjszakában.

Mr. Fergussen mindenkinek egy kis papírpohárba osztotta a pirulákat. A zöld mellett, amely a természetet ellensúlyozta, kaptak még narancssárgát és barnát is, hogy megerősödjenek. A gyerekek sorba álltak a gyógyszerekért.

A fekete lány, Jolene volt a legmagasabb. Ő már betöltötte a tizenkettőt. A második napján Beth éppen a vitaminsorban állt, amikor Jolene megfordult, és rosszallóan lenézett rá.

– Te igazi árva vagy, vagy fattyú?

Beth nem tudta, mit feleljen. Megijedt. A sor végén álltak, és neki addig ott kellett maradnia, amíg el nem érte az ablakot, ahol Mr. Fergussen várta. Beth korábban hallotta már a fattyú szót, de nem tudta, mit jelent.

– Hogy hívnak, kiscsaj? – kérdezte Jolene.

– Beth.

– Anyád meghalt? És apád?

Beth rábámult. Az „anyád” és „meghalt” szavakat képtelen volt elviselni. Szeretett volna elfutni, de nem volt hová.

– A családod meghalt? – próbálkozott újra Jolene nem minden részvét nélkül.

Beth képtelen volt bármit is mondani vagy tenni. Csak állt a sorban halálra váltan, és várta a pirulákat.

– Kapzsi faszszopók vagytok! – Ezt Ralph kiabálta a fiúk szobájában. Beth azért hallotta meg, mert a könyvtárban volt, amelynek ablaka éppen a fiúszobára nyílt. Nem látta lelki szemei előtt a „faszszopót”, egyébként is furcsának tartotta ezt a szót. Azért a hangzásából meg tudta állapítani, hogy Ralph száját szappannal fogják kimosni miatta. Beth ugyanezt a büntetést kapta az „átkozott” miatt, pedig azt az édesanyja gyakran használta.

A fodrász ráparancsolt, hogy üljön teljesen mozdulatlanul.

– Ha megmozdulsz, még a végén lenyisszantom a füledet.

Ezt egyáltalán nem barátságosan mondta. Beth olyan nyugodtan ült, ahogy csak tudott, de lehetetlenség volt meg sem moccanni. Sokáig tartott, mire a férfi neki is olyan frufrut vágott, amilyen a többieknek is volt. Beth igyekezett azzal elfoglalni magát, hogy arra a szóra gondolt, a „faszszopóra”. Csak egy madár jelent meg lelki szemei előtt, mint a partfutó. De érezte, hogy másról van szó.

A gondnok egyik oldala kövérebb volt, mint a másik. Shaibelnek hívták, Mr. Shaibelnek. Egy napon Betht leküldték az alagsorba, hogy porolja ki a táblatörlőket – össze kellett ütögetni őket –, és a férfit a kazán közelében, egy támlátlan fémszéken ülve találta, amint egy zöld-fehér táblát néz összeráncolt szemöldökkel. A dámakorongok helyén furcsa alakú, műanyag bábuk álltak. Kisebbek és nagyobbak is voltak köztük. A kicsikből több volt, mint bármelyik másikból. A gondnok felpillantott rá. Beth szó nélkül ment a dolgára.

Péntekenként mindenki halat evett, akár katolikus volt, akár nem. Négyzet alakúra vágva, sötétbarna, száraz bundában, sűrű, narancssárga, francia öntethez hasonló szósszal leöntve kapták. A szósz édes volt és szörnyű, de a hal még rosszabb. Beth kis híján elhányta magát, amikor megkóstolta. De kötelező volt az utolsó falatig mindent megenni, mert azt, aki nem tette, jelentették Mrs. Deardorffnál, és akkor az illető lemondhatott arról, hogy bárki is örökbe fogadja.

Voltak, akiket azonnal magához vettek új szülei. Volt egy hatéves kislány, Alice, aki egy hónappal Beth után érkezett, és három héten belül már el is vitte egy akcentussal beszélő, kedvesnek tűnő pár. Aznap, amikor elvitték Alice-t, megnézték a lányok szobáját is. Beth legszívesebben átölelte volna őket, mert úgy látta, boldogok, de amint rápillantottak, elfordult. Más gyerekek már régóta bent voltak, és tudták, hogy soha nem is mehetnek el. „Életfogytosoknak” nevezték magukat. Beth azon tűnődött, vajon ő is életfogytos-e.

A tornaóra rossz volt, de a röplabda mindennél borzalmasabb. Beth sosem találta el rendesen a labdát. Vagy dühösen odacsapott a tenyerével, vagy merev ujjakkal próbálta elütni. Egyszer úgy megsérült az ujja, hogy be is dagadt. A lányok többsége nevetve és kiabálva játszott, de ő soha.

Jolene mindenkinél sokkal jobb játékos volt. Nemcsak azért, mert idősebb és magasabb volt, hanem azért is, mert pontosan tudta, mit kell tenni, és amikor a labda a háló fölé emelkedett, úgy tudott pozícióba helyezkedni, hogy nem kellett rákiabálnia a többiekre, menjenek arrébb, aztán felugrott, és egy hosszú, sima karmozdulattal lecsapta. Mindig az a csapat nyert, amelyikben Jolene játszott.

Egy héttel azután, hogy Beth ujja megsérült, Jolene megszólította a tornaóra végén, amikor a többiek már rohantak zuhanyozni.

– Mutatok valamit – közölte. Felemelte a kezét, majd hosszú ujjait szétnyitotta, és enyhén meggörbítette. – Így kell. – Behajlította a könyökét, és sima mozdulattal felfelé lendítette a kezét, amelyben egy képzeletbeli labdát tartott. – Próbáld ki!

Beth kipróbálta. Először ügyetlen volt. Jolene újra megmutatta neki, és közben nevetett. Beth még néhányszor próbálkozott. Egyre jobban ment neki. Aztán Jolene fogott egy labdát, és Bethnek az ujjvégeivel kellett elkapnia. Egy-két próbálkozás után egyre könnyebbnek érezte ezt.

– Gyakorold ám, hallod? – mondta Jolene, majd ő is elszaladt zuhanyozni.

Beth egy hétig gyakorolt, és attól fogva már semmi baja sem volt a röplabdával. Sosem lett ügyes játékos, de legalább már nem félt ettől a sporttól.

Miss Graham minden kedden, számtan után leküldte Betht, hogy porolja ki a táblatörlőket. Ez kiváltságnak számított. Beth volt a legjobb az osztályban, pedig ő volt a legfiatalabb. Nem szerette az alagsort. Odalent mindig dohszag volt, ráadásul félt Mr. Shaibeltől. De szeretett volna többet megtudni a játékról, amelyet a férfi egyedül játszott a táblán.

Beth egy napon odament hozzá, megállt mellette, és várta, hogy lépjen valamelyik bábuval. A férfi, akinek ujja a lófejű bábuhoz ért, egy másodperc után felkapta a fejét, és bosszúsan összevont szemöldökkel nézett rá.

– Mit akarsz, te gyerek? – kérdezte.

Beth általában minden emberi érintkezés elől menekült, különösen, ha felnőttekkel találta szemben magát, de ezúttal nem futamodott meg.

A férfi rábámult.

– Odafent kellene lenned a többiekkel.

A lány nyugodtan nézett rá – volt valami ebben a férfiban, abban a komolyságban, amellyel ezt a titokzatos játékot játszotta, ami segített Bethnek kitartani amellett, amit akart.

– Nem akarok a többiekkel lenni – felelte. – Azt szeretném tudni, mi az a játék, amit játszik.

A férfi összeszűkült szemmel nézte, aztán megvonta a vállát.

– Sakknak hívják.

Mr. Shaibel és a kazán között egy csupasz villanykörte lógott fekete vezetéken. Beth vigyázott, hogy a feje árnyéka ne vetüljön a táblára. Vasárnap reggel volt. Odafent, a könyvtárban istentiszteletet tartottak, de ő jelentkezett, és azt mondta, mosdóba kell mennie, majd lejött ide. Tíz percig állt és nézte, ahogy a gondnok játszik. Egyikük sem szólt semmit, de a jelek szerint a férfi elfogadta a kislány jelenlétét.

A férfi perceken keresztül meredt mozdulatlanul a bábukra, olyan tekintettel, mintha gyűlölné őket, majd kinyújtotta a kezét nagy pocakja fölött, ujjbegyével felemelte valamelyiket, egy pillanatig a kezében tartotta, mintha a farkánál fogna egy döglött egeret, majd letette egy másik mezőre. Nem pillantott Bethre.

A kislány állt ott, feje fekete árnyéka a betonpadlóra vetült, a lába elé, bámulta a táblát, le sem vette róla a tekintetét, és megfigyelt minden egyes lépést.

Megtanulta, hogy a nyugtatókat jobb eltenni estére. Segítettek neki elaludni. Amikor Mr. Fergussentől megkapta, a szájába tette az ovális alakú pirulát, a nyelve alá, ivott egy kortyot a hozzá kapott narancsléből, nyelt, majd, amikor Mr. Fergussen már a következő gyerekkel foglalkozott, kivette a szájából a pirulát, és matrózblúza zsebébe rejtette. A pirula kemény bevonata nem puhult fel a nyelve alatt.

Az első két hónapban nagyon keveset aludt. Igyekezett: mozdulatlanul feküdt, összeszorította a szemét. De hallotta, ahogy a többi lány köhög, forgolódik vagy mormog, vagy az egyik éjjeli szolgálatos végigment a folyosón, és az ő ágyára vetült az árnyéka, és azt még csukott szemmel is látta. A távolban telefon csörgött, vagy lehúzták a vécét. A legrosszabb azonban az volt, amikor beszélgettek a folyosó végén, az íróasztalnál. Akármilyen halkan beszélt is az éjjeli szolgálatos az éjjeliőrrel, akármilyen kellemes volt a hangja, Beth szeméből azonnal kiment az álom, és feszültség lett úrrá rajta. A gyomra összeugrott, ecetes ízt érzett a szájában, és aznap éjjel már lehetetlen volt visszaaludnia.

Most azonban kényelmesen összegömbölyödött az ágyában, és izgatottan élte át, ahogy diónyivá zsugorodik a gyomra, mert tudta, hogy hamarosan elmúlik az érzés. Feküdt a sötétben, egyedül, figyelte önmagát, és várta, hogy tetőfokára hágjon a nyugtalanság. Akkor lenyelte a két pirulát, és csak feküdt, míg végül végigsöpört rajta az ellazulás, akár a tenger meleg hullámai.

– Megtanít játszani?

Mr. Shaibel nem mondott semmit, még csak egy fejmozdulattal sem mutatta, hogy hallotta volna a kérdést. Odafentről egy gospel ének dallama szűrődött le.

Beth percekig várt. Akkora erőfeszítésébe került kimondani a szavakat, hogy kis híján elcsuklott a hangja, mégis kibökte:

– Szeretném megtanulni a sakkot.

Mr. Shaibel kövér kezével egy nagyobb, fekete bábuért nyúlt, és gyors mozdulattal a tábla túlsó felére tette, azután mellkasa előtt keresztbe fonta a karját. Továbbra sem nézett a kislányra.

– Idegenekkel nem játszom.

Színtelen hangja olyan volt, akár egy pofon. Beth rossz szájízzel hátat fordított, és felment a lépcsőn.

– Én nem vagyok idegen – mondta a férfinak két nappal később. – Itt lakom.

A feje mögött egy apró molylepke körözött a csupasz villanykörte körül, és halvány árnyéka időről időre átfutott a táblán.

– Megtaníthat. Már most is tudok egy keveset, mert figyeltem.

– A lányok nem sakkoznak – felelte Mr. Shaibel színtelen hangon.

Beth megacélozta magát, közelebb lépett, és rámutatott az egyik henger alakú bábura, amelyet magában ágyúnak nevezett el, de nem ért hozzá.

– Ez fel-le és előre-hátra mozog. Ha van elég helye, akkor az egész táblát átszeli.

Mr. Shaibel egy ideig hallgatott, azután egy másik bábura mutatott, amely úgy nézett ki, mintha egy félbevágott citromot hordana a fején.

– És ez?

Beth szíve nagyot dobbant.

– Átlósan.

Úgy lehetett spórolni a pirulákkal, ha az ember este csak egyet vett be, és a másikat eltette. Beth mindig a fogkefetartójába rejtette, mert tudta, oda soha senki nem néz bele. Csak arra kellett vigyáznia, hogy fogmosás után jó alaposan megszárítsa a fogkefét egy papírtörlővel, vagy ne is használja, és az ujjával sikálja a fogát.

Aznap este fordult elő először, hogy három pirulát vett be egymás után. A hideg futkosott a hátán, ugyanis fontos felfedezést tett. Engedte, hogy szétáradjon benne az izzás, miközben kifakult, kék pizsamájában, a hátán feküdt az ágyában a lányszoba legrosszabb helyén, a folyosóra nyíló ajtó mellett, a vécével szemben. Megoldódott élete egyik problémája: már tudta, hogy hívják a sakkbábukat, melyik hogyan mozog, hogyan lehet leütni, és azt is, hogyan lehet az árvaháztól kapott pirulákkal kellemes érzést előidézni a gyomrában és feszültségtől merev kéz- és lábízületeiben.

– Jól van, gyerek – mondta Mr. Shaibel. – Sakkozhatunk. Én vagyok világossal.

Beth kezében ott voltak a táblatörlők. Véget ért a számtan, és tíz perc múlva kezdődött a földrajz.

– Nem sok időm van – felelte.

Múlt vasárnap az összes lépést megtanulta abban az egy órában, amelyet az istentisztelet alatt az alagsorban tölthetett. Soha senkinek sem hiányzott az istentiszteletről, csak arra kellett figyelnie, hogy az elején megjelenjen. Ennek az volt az oka, hogy egy nagy csapat lány is hozzájuk járt a város másik végéből, egy másik gyermekotthonból. De a földrajz más volt. Beth rettegett Mr. Schelltől, pedig osztályelső volt.

A gondnok ismét színtelen hangon válaszolt:

– Most vagy soha.

– Kezdődik a földrajzóra…

– Most vagy soha.

A kislány egy másodpercre elgondolkodott, és döntött. A kazán mögött már korábban észrevett egy régi tejesrekeszt. A tábla másik feléhez húzta, leült, és így szólt:

– Kezdjük!

Mr. Shaibel – mint később kiderült – susztermattal győzte le négy lépésben. Gyorsan ment, de nem elég gyorsan, így Beth negyedórát késett földrajzról. Azt állította, vécén volt.

Mr. Schell csípőre tett kézzel állt az asztalánál. Körbehordozta tekintetét az osztályon.

– Látta valamelyik kisasszony ezt a kisasszonyt a női mosdóban?

Halk vihogás volt a válasz. Senki sem emelte fel a kezét, még Jolene sem, pedig Beth már kétszer hazudott a kedvéért.

– És hány kisasszony járt a női mosdóban óra előtt?

Még több kuncogás következett, és hárman is jelentkeztek.

– És látta közületek valaki Betht odabent? Esetleg miközben a csinos kis kezecskéjét mosta?

Nem érkezett felelet. Mr. Schell ismét a tábla felé fordult, ahová Argentína exportcikkeit írta fel, és a listához újabb elemet adott: ezüst. Beth egy pillanatig azt hitte, ennyi volt az egész. De ekkor a tanár úr az osztálynak háttal megszólalt:

– Öt fekete pont.

Ha valaki tíz fekete pontot gyűjtött össze, akkor bőrszíjjal verték el a fenekét. Beth még csak képzeletben érezte a szíjat, de most egy pillanatra a tűzhöz hasonlatos fájdalmat is el tudta képzelni. A szívére tette a kezét, és a blúza zsebében kitapintotta az aznap reggeli pirulát. Érezhetően csökkent a rettegése. Maga előtt látta a hosszú, szögletes fogkefetartóját, amelyben még négyet őrzött. A fogkefetartója az ágya melletti fémállványon várta.

Aznap este háton feküdt az ágyban. Még nem vette be a kezében tartott pirulát. Hallgatta az éjszaka zajait, és megfigyelte, egyre hangosabbnak hatnak, ahogy a szeme megszokja a sötétséget. A folyosó végén Mr. Byrne és Mrs. Holland beszélgetett az asztalnál. Beth teste a hangok hatására megfeszült. Pislogott, majd a sötét mennyezetre nézett, és addig erőlködött, amíg meg nem látta a zöld-fehér sakktáblát. Akkor felállította a bábukat: a bástyát, a huszárt, a futót, a vezért és a királyt, majd eléjük a gyalogokat egy sorban. Világos királygyalogjával a negyedik sorba lépett. Azután sötét királygyalogjával is. És ment! Egyszerű volt. Folytatta, újrajátszotta az elveszített játszmát.

Mr. Shaibel huszárjával a harmadik sorba lépett. Világosan látta maga előtt, ahogy ott áll az árvaház mennyezetén, a zöld-fehér táblán.

A hangokat már harmonikus fehérzajként érzékelte. Boldogan feküdt az ágyában, és sakkozott.

Következő vasárnap a királyhuszárjával védte ki a susztermattot. Százszor is újrajátszotta fejben a játszmát, amíg már a düh és a megalázottság érzése nélkül volt képes gondolni rá, és tisztán látta a bábukat a képzeletbeli sakktáblán. Amikor vasárnap lement játszani Mr. Shaibelhez, már mindent előre kigondolt, és úgy lépett a huszárral, mintha álmodná. Tetszett neki a bábu tapintása, az aprócska lófej a kezében. Amikor a megfelelő mezőre helyezte a huszárt, a gondnok összeráncolt homlokkal nézte. A fejénél fogva felemelte a vezérét, és sakkot adott vele Beth királyának. De Beth erre is felkészült, előző este, az ágyában fekve látta, mi fog történni.

Mr. Shaibelnek tizennégy lépésre volt szüksége ahhoz, hogy csapdába ejtse Beth vezérét. Beth szerette volna vezér nélkül folytatni a játékot, tudomást sem véve a végzetes veszteségről, de a férfi kinyújtotta a kezét, és nem engedte, hogy felvegye a gyalogot, amely felé közelített.

– Most feladod – közölte durva hangon.

– Feladom?

– Úgy van, gyerek. Ha az ember így veszíti el a vezérét, feladja.

Beth csak bámult rá, nem értette. Mr. Shaibel elengedte a kezét, fogta a kislány sötét királyát, és az oldalára fektette a táblán. A király egy pillanatig ide-oda gurult, majd megállapodott.

– Nem! – tiltakozott Beth.

– De. Feladtad a játszmát.

Bethnek kedve lett volna megütni valamivel.

– Ezt nem mondta, amikor a szabályokról beszélt!

– Ez nem szabály, hanem sportszerűség.

A kislány most megértette, miről van szó, de attól még nem tetszett neki.

– Be akarom fejezni a játszmát – makacskodott. Felvette a királyát, és visszatette a mezőjére.

– Nem.

– Be kell fejezni a játszmát!

A férfi felvont szemöldökkel állt fel. Beth még sosem látta állni az alagsorban, csak a folyosón, amikor sepert, vagy a tantermekben, amikor lemosta a táblákat. Idelent kissé görnyedten állt, nehogy beverje a fejét az alacsony mennyezet gerendáiba.

– Nem – mondta. – Vesztettél.

Ez nem volt igazságos. Betht nem érdekelte a sportszerűség. Játszani és győzni akart. Még soha semmit sem akart annyira, mint ezt a győzelmet. Kimondta azt a szót, amelyet az édesanyja halála óta egyszer sem:

– Kérem.

– A játszmának vége – felelte a férfi.

A kislány dühösen meredt rá.

– Maga kapzsi…

Mr. Shaibel teste mellé ejtette a karját, és lassan, tagoltan így szólt:

– Nincs több sakkozás. Ki innen.

Bárcsak nagyobb lennék! – gondolta Beth. De nem volt. Felállt a tábla mellől, és a lépcső felé vette az irányt. A gondnok némán nézte.

Kedden, amikor kezében a táblatörlőkkel végigment a folyosón az alagsor ajtajához, zárva találta azt. Kétszer is meglökte a csípőjével, de meg sem moccant. Először halkan, majd hangosabban kopogott, ám a másik oldalról semmit sem hallott. Rémes volt. Tudta, hogy Mr. Shaibel ott ül a táblánál, és dühös rá a vasárnapi viselkedése miatt, de semmit sem tehetett. Visszavitte a táblatörlőket, és Miss Grahamnek fel sem tűnt, hogy ki sem porolta őket, sem az, hogy a szokásosnál előbb visszaért.

Csütörtökön biztosra vette, hogy a keddi eset fog megismétlődni, de nem így történt. Az ajtó nyitva állt, és amikor Beth lement a lépcsőn, a gondnok úgy tett, mintha mi sem történt volna. A bábukat már felállította. A kislány hamar kiporolta a táblatörlőket, majd a táblához ült. Mr. Shaibel már lépett is a királygyalogjával, mire ő megérkezett. Ő is a királygyaloggal lépett, két mezőt előre. Elhatározta, hogy ezúttal nem vét hibát.

A férfi gyorsan reagált a lépésre, és Beth is azonnal lépett. Egy szót sem szóltak egymáshoz, csak a bábukat mozgatták. Beth feszült volt, de élvezte ezt az érzést.

Mr. Shaibel a huszadik lépésnél elmozdította az egyik huszárját, ami hiba volt, és Beth egyik gyalogja egészen a hatodik sorig nyomult előre. Mr. Shaibel visszalépett a huszárral. Ez felesleges volt, és Betht egészen felvillanyozta, amikor megtörtént. Feláldozta a bástyáját a huszárért. A következő lépésben még előrébb tolta a gyalogot. Még egy lépés, és a gyalog vezérré változik.

A férfi csak ült és nézte, majd dühösen kinyújtotta a kezét, és felborította a világos királyt. Egyikük sem szólt egy szót sem. Ez volt a kislány első győzelme. Beth minden feszültsége elpárolgott, és a helyébe valami olyan csodálatos érzés költözött, amilyet csak ritkán érzett addigi élete során.

Felfedezte, hogy a vasárnapi ebédet is kihagyhatja, senki sem foglalkozik vele. Így már három órát tölthetett Mr. Shaibellel, aki csak fél háromkor ment haza. Sosem beszélgettek, egyikük sem szólt egy szót sem. Mindig a férfi volt a világos bábukkal, és ő lépett először, Bethnek pedig a sötét maradt. Már gondolt rá, hogy megkérdezi, miért van ez így, de végül nem tette.

Egy vasárnap, egy olyan játszma után, amelyet Mr. Shaibel kis híján elveszített, így szólt a kislányhoz:

– Érdemes lenne megtanulnod a szicíliai védelmet.

– Az meg mi? – kérdezte bosszúsan Beth.

Még fájt neki, hogy veszített. Az elmúlt héten kétszer is legyőzte a férfit.

– Amikor világos a gyaloggal vezér négyre lép, sötét így felel.[2] – Megfogta a világos gyalogot, és két mezőt lépett vele. Szinte mindig így nyitotta meg a játszmát. Akkor megfogta a sötét vezérfutó-gyalogot, és azzal is kettőt lépett a tábla közepe felé. Még sosem mutatott hasonlót Bethnek.

– És azután? – kérdezte a kislány.

A férfi fogta a királyhuszárt, és lefelé lépett vele, a gyalog jobb oldalára.

– Huszár KF 3-ra.

– Mi az a KF 3?

– Királyfutó három. Oda tettem most a huszárt.

– A mezőknek nevük is van?

A férfi közömbösen bólintott. Beth érezte rajta, hogy még ennyi információt sem szívesen oszt meg.

– Ha jól játszol, van nevük.

A kislány előrehajolt.

– Mutassa meg!

A férfi lenézett rá.

– Nem. Most nem.

Betht elöntötte a düh. Megértette, hogy az emberek szeretik megtartani a titkaikat, hiszen ő is megtartotta a sajátjait. Attól még kedve lett volna áthajolni a tábla fölött, felpofozni Mr. Shaibelt, és kényszeríteni, hogy mondja el. Mély levegőt vett.

– Ez a szicíliai védelem?

A férfi megkönnyebbült attól, hogy már nem kell a mezők nevéről vitatkoznia.

– Van még más is – felelte. Folytatta, megmutatta az alapvető lépéseket és néhány változatot. De egyszer sem használta a mezők nevét. Megmutatta a Levenfish- és a Najdorf-változatot, és megkérte Betht, próbálja ki őket. A kislány meg is tette, és egyetlenegyszer sem hibázott.

De amikor később lejátszottak egy játszmát, Mr. Shaibel a vezérgyaloggal lépett, és Beth rögtön átlátta, hogy amit az imént tanult, ebben a helyzetben haszontalan. Vádlón nézte a férfit, úgy érezte, ha most lenne nála kés, leszúrná vele. Aztán ismét a táblára fordította a figyelmét, és ő is a vezérgyaloggal lépett. Eltökélte, hogy legyőzi Mr. Shaibelt.

A férfi a vezérgyalogja melletti gyaloggal lépett, azzal, amelyik a futó előtt állt. Ezt gyakran csinálta.

– Ez is olyasmi, mint a szicíliai védelem? – kérdezte a kislány.

– Megnyitás. – Rá sem nézett, a táblát figyelte.

– Igen?

A férfi vállat vont.

– A vezércsel.

Beth jobban érezte magát. Még valamit tanult a gondnoktól. Úgy döntött, nem fogadja el a felajánlott gyalogot, hogy a táblán megmaradjon a feszültség. Ez tetszett neki. Tetszett, hogy a bábuknak hatalma van, amelyet sorok, vonalak és átlók mentén gyakorolnak. Izgalommal töltötte el, ahogy a játszma közepén, amikor összevissza állnak a bábuk, ide-oda cikáznak az erők. A királyhuszárjával lépett, és érezte a belőle áradó erőt.

Húsz lépésben levette Mr. Shaibel mindkét bástyáját, és a férfi feladta.

Beth a másik oldalára fordult az ágyban, párnát tett a fejére, hogy kizárja az ajtó alatt beszűrődő fényt, majd azon töprengett, hogyan tudná együtt használni a futót és a bástyát, hogy váratlanul sakkot adjon a királynak. Ha a futóval lépne, a király sakkot kapna, és a futó a következő lépésben azt tehetne, amit csak akar – még a vezért is leüthetné. Sokáig feküdt ébren, és izgatottan gondolt arra, micsoda erős támadás lenne ez. Azután levette az arcáról a párnát, a hátára gördült, odaképzelte a sakktáblát a plafonra, és egymás után újrajátszotta az összes addigi, a gondnok elleni játszmáját. Két helyen is látott lehetőséget arra, hogy kipróbálja a bástya-futó helyzetet, amelyet az előbb talált ki. Az egyiken kettős fenyegetéssel kényszeríthette volna ki, a másikon valószínűleg észrevétlenül kialakíthatta volna. Ezt a két játszmát ismét újrajátszotta az új lépésekkel, és mindkettőt megnyerte. Boldogan mosolyogva aludt el.

A számtantanár egy másik diáknak adta a táblatörlőket, mondván, Bethnek pihenésre van szüksége. Ez nem volt igazságos, mert Beth még mindig kitűnő volt számtanból, de nem tehetett semmit. Mindennap az órán ült, és remegő kézzel végezte el a jelentéktelen összeadásokat, amikor a vörös hajú fiú kiment a táblatörlőkkel. Minden nappal egyre kétségbeesettebben akart sakkozni.

Kedden és szerdán csak egy pirulát vett be, a másikat félretette. Csütörtökön sikerült magától elaludnia, miután nagyjából egy órán keresztül sakkozott fejben, így aznap mindkét pirulát megspórolta. Pénteken ugyanígy tett. Szombaton egész nap, amíg a kantin konyhájában dolgozott, délután, amikor a könyvtárban keresztény filmet néztek, és este, vacsora előtt, a személyes elbeszélgetéskor is bármikor képes volt felvidulni, ha csak eszébe jutott, hogy hat pirulát őriz a fogkefetartójában.

Aznap este, lámpaoltás után egyesével bevette az összeset, és várt. Az érzés isteni volt – könnyű édesség a gyomrában, és még feszült tagjai is ellazultak. Igyekezett minél tovább ébren maradni, hogy kiélvezhesse a belsejét megtöltő melegséget, a gyógyszer által okozott, mélységes boldogságot.

Vasárnap Mr. Shaibel megkérdezte tőle, hol volt egész héten, és Betht meglepte, hogy a gondnokot érdekli.

– Nem engedtek ki óráról – felelte.

A férfi bólintott. A sakktáblát már előkészítette, és a kislány meglepetten látta, hogy ezúttal felé néz világos, és a tejesrekesz már a helyén van.

– Én lépek először? – hitetlenkedett.

– Igen. Mostantól fogva egyszer te, egyszer én. Ezt a játékot így szokták játszani.

A kislány leült, és királygyaloggal lépett. Mr. Shaibel szó nélkül felelt rá a vezérfutó-gyaloggal. Beth nem feledkezett meg a lépésekről. Soha egyetlen sakklépést sem felejtett el. A férfi a Levenfish-változatot játszotta, Beth pedig figyelte, hogy a férfi futója mekkora befolyással rendelkezik a hosszú átlón, mennyire ugrásra készen várakozik. És a tizenhetedik lépésben megtalálta a módját, hogy semlegesítse. Sikerült kicserélnie a saját, gyengébb futójával. Azután a huszárral lépett, kihozta az egyik bástyáját, és tíz lépés múlva mattot adott.

Egyszerű volt – mindössze nyitva kellett tartania a szemét, és el kellett képzelnie, hogyan folytatódik majd a játszma.

A sakk-matt meglepte a férfit – a kislány a hátsó sorban fogta el a királyt. Át kellett nyúlnia az egész tábla fölött, és határozottan helyezte bástyáját a mattot jelentő mezőre.

– Matt – mondta nyugodt hangon.

Mr. Shaibel aznap mintha más lett volna. Nem vonta össze a szemöldökét, ahogy szokta, ha Beth legyőzte. Előrehajolt, és így szólt:

– Megtanítom neked a lejegyzést.

A kislány felemelte a tekintetét.

– A mezők nevét. Most tanítom meg.

Beth pislogott.

– Most már elég jó vagyok hozzá?

A férfi kinyitotta a száját, aztán meggondolta magát.

– Hány éves vagy, gyerek?

– Nyolc.

– Nyolcéves. – Előrehajolt, annyira, amennyire csak óriási pocakja engedte. – Megmondom az igazságot, gyerek, meghökkentő vagy.

Beth nem értette, amit mondott.

– Elnézést. – Mr. Shaibel a földön álló, szinte teljesen üres, félliteres üvegért nyúlt. Hátravetett fejjel húzta meg.

– Az whisky? – kérdezte a kislány.

– Igen, gyerek. Ne mondd senkinek!

– Nem mondom – ígérte meg Beth. – Tanítsa meg a sakklejegyzést!

A férfi ismét a földre tette az üveget. Beth követte a tekintetével, és azon tűnődött, milyen íze lehet a whiskynek, és vajon milyen érzés lenne inni belőle. Azután a tekintetét és a figyelmét is ismét a tábla és a harminckét bábu felé fordította, amelyek mindegyike csendben demonstrálta erejét.

Valamikor az éjszaka közepén felébredt. Valaki ült az ágya szélén. Megdermedt.

– Nyugi! – suttogta Jolene. – Csak én vagyok.

Beth nem szólt semmit, csak feküdt és várt.

– Gondoltam, hátha van kedved kipróbálni valami jópofát – mondta az idősebb lány. Benyúlt a takaró alá, és gyengéden Beth hasára tette a kezét. Beth a hátán feküdt. A kéz ott maradt, és a kislány képtelen volt ellazulni.

– Ne aggódj! – súgta Jolene. – Nem fog fájni. – Halkan kuncogott. – Csak felizgultam. Tudod, hogy az milyen?

Nem tudta.

– Lazulj el! Csak egy kicsit megdörzsölöm. Jó érzés lesz, ha hagyod.

Beth az ajtó felé fordította a fejét. Zárva volt. A fény szokásos módon beszűrődött alatta. Távoli hangokat hallott – a folyosó végéről, az asztal mellől jöttek.

Jolene keze megindult lefelé. Beth megrázta a fejét.

– Ne… – suttogta.

– Maradj csendben! – szólt rá Jolene. Még lejjebb csúsztatta a kezét, és egyik ujjával fel-le dörzsölte. Nem fájt, de Bethből ösztönös ellenérzést váltott ki. A kislány izzadt. – Hú, basszus – szólalt meg Jolene. – Lefogadom, hogy finom. – Kicsit közelebb húzódott Bethhez, és szabad kezével megfogta a kislányét, majd maga felé húzta. – Te is dörzsöld nekem!

Beth ernyedten lógatta a kezét. Jolene bevezette a hálóinge alá, és a kislány keze hamarosan valami meleget és nedveset tapintott.

– Gyere, kicsit nyomd! – kérte a nagylány. Félelmetes volt a suttogásból kiérezhető sürgetés. Beth tette, amit mondtak neki, és erősebben nyomta. – Gyerünk, kicsim – súgta Jolene –, fel-le mozgasd! Így. – A saját ujját mozgatta Bethen. Borzalmasan ijesztő volt. Beth néhányszor megdörzsölte Jolene-t. Nagyon igyekezett, csak arra koncentrált, amit csinált. Az arca izzadságban úszott, és szabad kezével teljes erőből szorította a takaróját.

Akkor Jolene arca közvetlen közel került az övéhez, és a nagylány átkarolta Beth mellkasát.

– Gyorsabban – suttogta. – Gyorsabban!

– Nem – szólalt meg Beth hangosan, és hangjából kiérződött a félelem. – Nem, nem akarom! – Elvette a kezét.

– A kurva életbe! – mondta Jolene szintén hangosan.

Rohanó léptek közeledtek a folyosón, és kinyílt az ajtó. Beömlött a fény. Egy olyan éjszakai műszakos jött, akit Beth nem ismert. A hölgy egy hosszú percig ott állt. Minden csendes volt. Jolene eltűnt. Beth moccanni sem mert, pedig szívesen megnézte volna, visszafeküdt-e az ágyába a másik lány. A nő végre elment. Beth elfordította a fejét, és látta Jolene testének körvonalait a nagylány ágyában. Bethnek három pirulája volt a fiókban, mindet bevette. Azután a hátára feküdt, és várta, hogy elmúljon a rossz szájíz.

Másnap, az ebédlőben Beth rémesen érezte magát, mert alig aludt.

– Nálad rondább fehér csajt még sosem láttam – suttogta Jolene jó hangosan, hogy mások is hallják. Beth éppen a kis gabonapelyhes dobozért állt sorba, amikor a lány odament hozzá. – Ronda az orrod, az arcod is, és a bőröd olyan, mint a smirgli. Te legalja, fehér, csóró szuka!

Jolene emelt fővel ment tovább a rántottához.

Beth semmit sem szólt, mert tudta, hogy amit hallott, igaz.

Király, huszár, gyalog. Olyan feszültség ereszkedett a táblára, hogy kis híján el is görbítette. Azután bumm! Elbukott a vezér. A bástyák a tábla alján álltak, eleinte bekerítve, de végig készenlétben, növelték a nyomást, majd egyetlen lépéssel megszüntették azt. Fizikaórán Miss Hadley a mágnesekről és az „erővonalakról” beszélt. Beth kis híján elaludt az unalomtól, de hirtelen felébredt. Erővonalak: futók az átlón, bástyák a sorban.

Mi lenne, ha most a tanterem székei lennének a mezők? Ha a vörös hajú fiú, Ralph huszár lenne, Beth megfoghatná, és két székkel feljebb, eggyel arrébb, a Denise melletti üres székre tehetné le. Ezzel sakkot adna Bertrandnak, aki az első sorban ül, és akit Beth a játék kedvéért királlyá avatott. A kislányt megmosolyogtatta a gondolat. Jolene-nel már több mint egy hete nem beszéltek, de ő nem engedte meg magának, hogy sírjon emiatt. Már majdnem kilencéves volt, és nem kellett neki Jolene. Az nem számított, mit érez a konfliktus miatt. Nem kellett neki Jolene.

– Tessék – mondta Mr. Shaibel, és átnyújtott neki egy barna papírzacskót. Vasárnap dél volt. A kislány kinyitotta a csomagot. Egy nehéz, puhatáblás könyv lapult benne: Modern sakkmegnyitások.

Beth hitetlenkedve lapozott bele. Hosszú oszlopokon át írtak benne sakklejegyzéseket. Voltak még benne kis sakktábla-illusztrációk és olyan fejezetcímek, mint „Vezérgyalog-nyitások” és „Indiai védelmek”. Beth felpillantott.

A férfi összevont szemöldökkel nézte.

– Ez a neked való könyv – mondta. – Megtudod belőle, amit tudni akarsz.

A kislány nem szólt semmit, csak leült a szokásos tejesrekeszre, ölébe fektette a kötetet, és várta a játszmát.

Az irodalom volt a legunalmasabb óra. Mr. Espero monoton hangon beszélt olyan költőkről, mint John Greenleaf Whittier és William Cullen Bryant.

– „Már harmat hull, a menny / A búcsuzó nap léptétől kigyúl…”[3]

Micsoda ostobaság! És a tanár úr minden egyes szót felolvasott.

Beth eközben a Modern sakkmegnyitásokat tartotta az ölében. Egyesével vette végig a különböző változatokat, és fejben le is játszotta őket. A harmadik napra a lejegyzések – gy-k4, h-kf3 – úgy idézték fel előtte a lépéseket, mintha maga előtt látná a táblán álló bábukat. Ölében a Modern sakkmegnyitásokkal ült a Methuen Otthon egyenruhájában, a kék, pliszírozott szerzsszoknyáján, és miközben Mr. Espero arról motyogott, hogy a magas költészet gyarapítja a lelket, vagy olyan sorokat olvasott fel, mint például „Ahhoz, ki a természet szeretete által / mély kapcsolatban áll látható formáival, a természet változatos nyelven szól”, a sakkjátszma lépései Beth félig lehunyt szeme előtt mind a helyükre kerültek. A könyv hátuljában klasszikus játszmák leírásait találta meg az első lépéstől egészen a legutolsóig: a huszonhetedik lépés utáni feladásig vagy a negyvenedik utáni döntetlenig, és megtanulta, hogyan kell végigvinni a bábuk balettját. Néha, egy-egy elegáns támadáskombináció vagy áldozat, vagy egy állásban megnyilvánuló, kiegyenlített erőviszonyok láttán elakadt a lélegzete. Az esze mindig a győzelmen vagy annak lehetőségén járt.

– „Vidám óráiban örömmel szól / mosolyog, és lenyűgöző a szépsége…” – olvasta Mr. Espero, miközben Beth elméje tiszteletteljes táncot lejtett a sakk geometrikus rokokójára, elragadtatta, megigézte, szinte belefúlt a nagyszerű permutációkba, miközben azok megnyíltak a lelke előtt, és a lelke megnyílt előttük.

– Fehér bunkó! – sziszegte Jolene történelemóra után.

– Nigger – sziszegte vissza Beth.

Jolene megtorpant, a válla fölött visszanézett, és rábámult.

Következő szombaton Beth hat pirulát vett be, és átadta magát édes hatásuknak, miközben egyik kezét a hasára, másikat a pinájára tette. Ezt a szót ismerte. Anya kevés dolgot tanított meg neki, mielőtt balesetet szenvedett a Chevrolet-val, de ez köztük volt. „Töröld meg magad!”, szokta mondani a vécén. „Töröld meg a pinádat!” Beth fel-le mozgatta az ujját, ahogy korábban Jolene tette. Nem volt jó érzés. Neki nem. Elvette a kezét, és engedte, hogy a pirulák ellazítsák az elméjét. Lehet, hogy túl fiatal. Jolene négy évvel idősebb, és odalent már puha szőre nőtt. Beth érezte a kezével.

– Jó reggelt, fehér bunkó! – köszöntötte Jolene kedvesen. Az arca nem mutatott feszültséget.

– Jolene – biccentett Beth. Jolene közelebb lépett hozzá. Senki sem volt ott, csak ők ketten. Tornaóra után voltak, az öltözőben.

– Mit akarsz? – kérdezte Jolene.

– Tudni akarom, mi az a faszszopó.

Jolene rábámult, aztán elnevette magát.

– Basszus! – felelte. – Tudod, mi az a fasz?

– Nem.

– Az van a fiúknak. A biológiakönyv hátuljában van róla kép. Olyan, mint egy hüvelykujj.

Beth bólintott. Ismerte azt a képet.

– Na, szívem – folytatta Jolene komoran –, vannak lányok, akik szeretik szopogatni azt a hüvelykujjat.

Beth elgondolkozott.

– De a fiúk nem ott pisilnek? – kérdezte.

– Úgy kell letörölni – bólintott Jolene.

Betht mélyen megrázta ez az információ. Elment. És továbbra sem értette. Hallott már gyilkosokról, olyanokról, akik megkínoznak másokat, és odahaza egyszer látta, ahogy az egyik szomszéd kisfiú egy bottal eszméletlenre veri a kutyáját. Azonban fel nem foghatta, hogyan tehet bárki olyat, amit Jolene az előbb állított.

Következő vasárnap egymás után öt játszmát nyert meg. Már három hónapja sakkozott Mr. Shaibellel, és tudta, hogy a gondnok már nem fogja legyőzni. Egyszer sem. Előre látott minden cselt, minden fenyegetést, amelyet a férfi képes volt kivitelezni. Mr. Shaibel már nem tudta őt megzavarni a huszárjaival, nem tarthatott fenyegető helyen egyetlen bábut sem, és nem hozhatta zavarba akkor sem, ha lekötötte egy fontos bábuját. Beth mindenre fel volt készülve, és mindent meg tudott akadályozni, miközben a maga támadására készült.

Amikor befejezték, Mr. Shaibel megkérdezte:

– Nyolcéves vagy?

– Kilenc leszek novemberben.

A férfi bólintott.

– Jövő vasárnap is eljössz?

– Igen.

– Jó. Itt legyél!

Vasárnap egy másik férfi is várta Mr. Shaibellel. Vékony volt, csíkos inget és nyakkendőt viselt.

– Bemutatom Mr. Ganzt, a sakk-klubtól jött – szólt Mr. Shaibel.

– A sakk-klubtól? – visszhangozta Beth, és végigmérte az ismeretlent. Kicsit hasonlított Mr. Schellre, igaz, ő mosolygott.

– Egy klubban játszunk – magyarázta a gondnok.

– Én vagyok a Duncan Középiskola csapatának edzője – tette hozzá Mr. Ganz. Beth még sosem hallott erről az iskoláról. – Játszol velem egyet? – kérdezte a férfi.

Beth válasz helyett helyet foglalt a tejesrekeszen. A tábla oldalához egy összecsukható széket állítottak. Mr. Shaibel oda ült, míg Mr. Ganz a támlátlan székre. Gyors, ideges mozdulattal nyúlt előre, és két gyalogot vett fel, egy világosat és egy sötétet. A markába zárta őket, jól megrázta, majd mindkét öklét Beth felé nyújtotta.

– Válassz! – kérte.

– Miért?

– Azzal a színnel játszol, amelyiket választod.

– Ja! – A kislány finoman megérintette Mr. Ganz bal kezét. – Ezt választom.

A férfi kinyitotta az öklét. A tenyerén a sötét gyalog feküdt.

– Sajnálom – mosolygott. A kislány kellemetlenül érezte magát ettől a mosolytól.

A táblán egyébként is sötét volt Beth felé. Mr. Ganz visszatette a helyükre a gyalogokat, és a gyaloggal király négyre lépett. Beth megnyugodott. A szicíliai védelemnek minden sorát bemagolta a könyvéből. A vezérfutó-gyaloggal a negyedik mezőre lépett. Amikor a férfi kihozta a huszárt, Beth a Najdorf-változat mellett döntött.

De Mr. Ganz okosabb volt annál. Jobb játékos volt, mint Mr. Shaibel. Azért fél tucat lépés után a kislány már tudta, hogy őt is könnyen le fogja győzni, és így is tett. Nyugodtan, kegyetlenül játszott, és huszonhárom lépés után feladásra kényszerítette az ellenfelét.

A férfi az oldalára fektette a királyát.

– Az már biztos, hogy jól ismered ezt a játékot, ifjú hölgy. Van itt csapatod?

Beth értetlenül meredt rá.

– A többi lánnyal van sakk-klubotok?

– Nincs.

– Akkor hol szoktál játszani?

– Idelent.

– Mr. Shaibel mesélte, hogy minden vasárnap lejátszotok néhány játszmát. A többi napon mit csinálsz?

– Semmit.

– De akkor hogy maradsz formában?

Beth nem akarta elárulni, hogy az órákon és este, az ágyban, fejben szokott sakkozni. Hogy elterelje a figyelmét, azt kérdezte:

– Játszunk még egyet?

A férfi nevetett.

– Rendben. Most te leszel világossal.

A kislány most a Réti-megnyitást használta, és még könnyebben győzte le a férfit, mint először. A könyv ezt „hipermodern” megnyitásnak nevezte, és Bethnek az tetszett benne, ahogy a királyfutót használja. Húsz lépés után megállította a férfit, és figyelmeztette, hogy három lépés múlva mattot ad. A férfinek fél percébe került, mire megértette, hogyan. Hitetlenkedve rázta a fejét, és felborította a királyát.

– Lenyűgöző vagy – mondta. – Én még ilyet nem is láttam. – Felállt, a kazánhoz lépett, és Beth most vette észre, hogy ott van egy szatyor. – Most mennem kell, de hoztam neked ajándékot. – Átnyújtotta a szatyrot.

A kislány belenézett, azt remélte, újabb sakk-könyvet talál benne. Az ajándékot rózsaszín papírba csomagolták.

– Nyisd ki! – mosolygott rá Mr. Ganz.

Beth kivette a csomagot, és lehúzta róla a papírt. Egy rózsaszín, kék kartonruhás babát talált benne. A haja szőke volt, és mosolygott. Beth egy pillanatig csak fogta és nézte.

– Nos? – kérdezte Mr. Ganz.

– Akar még egyet játszani? – kérdezett vissza a kislány, miközben a karjánál fogva tartotta a babát.

– Most mennem kell – felelte a férfi. – De lehet, hogy jövő héten is eljövök.

A kislány bólintott.

A folyosó végén egy nagy olajoskanna állt, amelyet szemetesnek használtak. A vasárnapi film után, amikor elsétált mellette, oda dobta ki a babát.

Biológiaórán megkereste azt a képet a könyv hátuljában. Az egyik oldalon egy nő, a szemköztin egy férfi szerepelt. Csak a körvonalaikat rajzolták meg, árnyékolást nem használtak. Mindketten leengedett karral, kifelé fordított tenyérrel álltak. A nő lapos hasa alatt, a V-n csak egy egyszerű, függőleges vonal volt látható. A férfinél nem volt ilyen vonal, vagy legalábbis nem látszott. Neki mintha egy apró erszény lógott volna odalent, alatta valami kerek dologgal. Jolene szerint hüvelykujjra hasonlít, és az a férfi fasza.

A tanáruk, Mr. Hume éppen arról beszélt, hogy legalább naponta egyszer zöld, leveles zöldséget kell enni. A táblára írta a zöldségek nevét. Beth bal oldalán, a nagy ablakok előtt már virágzott a rózsaszín kamélia. A kislány alaposan szemügyre vette a meztelen férfiről készült rajzot, és igyekezett felfedezni valamiféle titkot, de hiába.

Mr. Ganz a következő vasárnap is eljött. Elhozta a saját sakktábláját is. Fekete és fehér mezők voltak rajta, és a bábuk egy piros filccel bélelt fadobozban feküdtek. Csiszolt fából készültek, Beth a világos bábukon látta a szemcséket. Miközben Mr. Ganz előkészítette a táblát, ő felemelte az egyik huszárt. Nehezebb volt, mint az eddigiek, és az aljára egy kör alakú, zöld filcdarabot ragasztottak. Beth sosem akart birtokolni semmit, de ezt a sakk-készletet nagyon szerette volna megkapni.

Mr. Shaibel a szokásos helyére állította fel a maga tábláját, és hozott még egy tejesrekeszt Mr. Ganz táblájának. Most egymás mellett állt mindkettő, csak harminc centi hely volt köztük. Sütött a nap, és a sugarai beszivárogtak az ablakon, még ha meg is szűrték őket az épület mellett húzódó bokrok. Amíg a bábukat a helyükre állították, senki sem szólt egy szót sem. Mr. Ganz gyengéden kivette Beth kezéből a huszárt, és azt is a megfelelő mezőre tette.

– Arra gondoltunk, játszhatnál mindkettőnk ellen – jelentette be.

– Egyszerre?

A férfi bólintott.

A kislány tejesrekeszét a két tábla közé tették. Mindkét játszmában ő volt világossal, és mindkettőben a gyaloggal lépett király négyre.

Mr. Shaibel a szicíliai védelemmel felelt, Mr. Ganz a gyalogot király négyre tette. Bethnek gondolkodnia sem kellett azon, hogyan folytassa. Mindkét táblán lépett, majd kinézett az ablakon.

Mindkettőjüket könnyedén győzte le. Mr. Ganz újra felállította a bábukat, és újrakezdték. Beth ezúttal mindkét táblán vezér négyre lépett a gyaloggal, majd egy másik gyaloggal vezérfutó négyre – a vezércsel. A kislány teljesen ellazult, úgy érezte magát, mintha egy álomban lenne. Éjfél körül négy nyugtatót vett be, és még mindig kissé bágyadt volt tőlük.

A játszmák felénél kibámult az ablakon, és éppen a rózsaszín bimbókat nézte, amikor meghallotta Mr. Ganz hangját:

– Beth, a futómmal futó ötre léptem.

Erre ő álmosan azt felelte:

– Huszár király ötre.

A bokor szinte ragyogott a tavaszi napsütésben.

– Futó huszár négyre – felelte Mr. Ganz.

– Vezér vezér négyre – mondta Beth, de továbbra sem nézett a táblára.

– Huszár vezérfutó háromra – közölte Mr. Shaibel morcosan.

– Futó huszár ötre. – Beth még mindig a rózsaszín bimbókat nézte.

– Gyalog huszár háromra. – Mr. Ganz hangjából szokatlan gyengédség érződött ki.

– Vezér bástya négyre, sakk – felelte Beth.

Mr. Ganz élesen szívta be a levegőt. Egy pillanattal később így szólt:

– Király futó egyre.

– Három lépés múlva matt – közölte a kislány oda sem pillantva. – Első sakk a huszárral. A királyé a két sötét mező, és a futó sakkot ad. Aztán a huszár mattot.

Mr. Ganz lassan kifújta a levegőt.

– Uram atyám! – suttogta.

KETTŐ

Éppen a szombat délutáni filmet nézték, amikor Mr. Fergussen érte jött, hogy Mrs. Deardorff irodájába kísérje. A film arról szólt, hogyan illik viselkedni az asztalnál, és a címe az volt: „Hogyan viselkedjünk a vacsoránál”. Beth nem bánta, hogy lemarad róla, de azért félt. Lehet, hogy rájöttek, sosem jár istentiszteletre? Vagy arra, hogy összespórolja a pirulákat? Remegett a lába, és elgyengült a térde, miközben a fehér nadrágot és pólót viselő Mr. Fergussen végigkísérte a hosszú folyosón, amelyet zöld, fekete repedésekkel tarkított linóleum borított. Vastag, barna cipője csikorgott a padlón, és hunyorognia kellett a fénycsövek erős fényében. Előző nap volt a születésnapja. Senki tudomást sem vett róla. Mr. Fergussen szokásos módon nem szólt egy szót sem, csak fürgén szedte a lábát a kislány előtt. A tejüveg ablakos ajtón, amely előtt megállt, a következő felirat volt olvasható: HELEN DEARDORFF – IGAZGATÓ. Beth benyitott, majd belépett.

A fehér blúzos titkárnő azt mondta, menjen a hátsó irodába, Mrs. Deardorff már várja. A kislány benyitott a nagy faajtón, és bement. A piros fotelben Mr. Ganz ült barna öltönyben. Mrs. Deardorff az íróasztal mögött foglalt helyet, és teknőckeretes szemüvege mögül figyelte a kislányt. Mr. Ganz zavartan mosolygott, és félig felemelkedett a fotelből, amikor Beth megérkezett. Aztán esetlenül ismét leült.

– Elizabeth – köszöntötte az igazgatónő.

A kislány betette maga mögött az ajtót, és egy méterre tőle állt meg. Mrs. Deardorff merőn nézte.

– Elizabeth, Mr. Ganz szerint te… – Megigazította szemüvegét az orrán. – Tehetséges gyermek vagy. – Tekintete azt sugallta, azt várja tőle, hogy tagadja ezt. De mert a kislány egy szót sem szólt, így folytatta: – Szokatlan kéréssel fordult hozzánk. Azt szeretné, ha elmennél a középiskolába… – Ismét Mr. Ganzhoz fordult.

– Csütörtökön – segítette ki a férfi.

– Csütörtökön. Délután. Állítása szerint fenomenális sakkjátékos vagy. Szeretné, ha bemutatót tartanál a sakk-klubban.

Beth nem felelt, mert még mindig félt.

Mr. Ganz megköszörülte a torkát.

– Tucatnyi tagunk van, és szeretném, ha játszanál ellenük.

– Nos? – kérdezte Mrs. Deardorff. – Szeretnél elmenni? Elintézhetjük, hogy tanulmányi kirándulásnak számítson. – Mogorván mosolygott Mr. Ganzra. – Szeretjük megadni leányainknak a lehetőséget, hogy megtapasztalják a kinti világot.

Beth erről ekkor hallott először – nem tudott róla, hogy bárki bármikor is ment volna bárhová.

– Igen – bólintott. – Szeretném.

– Jól van – felelte az igazgatónő. – Akkor ezt megbeszéltük. Mr. Ganz és az egyik diákja jönnek majd érted csütörtökön, ebéd után.

Mr. Ganz felállt, és Beth utánaindult, de Mrs. Deardorff visszahívta.

– Elizabeth – szólt, amikor egyedül maradtak. – Mr. Ganztól tudom, hogy a gondnokunkkal szoktál sakkozni.

Beth nem tudta, mit mondjon erre.

– Mr. Shaibellel – tette hozzá az igazgatónő.

– Igen, asszonyom.

– Ez nagyon is szabályellenes, Elizabeth. Lejársz az alagsorba?

Bethben egy pillanatra felmerült, hogy hazudjon, de Mrs. Deardorff nagyon könnyen leleplezhette volna.

– Igen, asszonyom – ismételte meg.

Dühre számított, de Mrs. Deardorff meglepően nyugodt hangon beszélt.

– Erről szó sem lehet, Elizabeth. A Methuen hisz a kiválóságban, de akkor sem engedhetjük meg, hogy az alagsorban sakkozz.

Beth gyomra diónyira zsugorodott.

– Úgy tudom, a játékszekrényben sakk-készleteink is vannak – folytatta az igazgatónő. – Megkérem Fergussent, hogy nézzen utána.

Megszólalt a külső irodában a telefon, és a benti készüléken egy apró lámpa villant fel.

– Végeztünk, Elizabeth. Illedelmesen viselkedj a középiskolában, és ügyelj rá, hogy ne legyen koszos a körmöd!

A Funnies című képregénymagazinban volt egy sorozat, a Hoople őrnagy, amelynek főszereplője, Hoople őrnagy a Bagoly Klub tagja volt. Ebben a klubban a férfiak nagy, régi fotelekben ültek, sört ittak, és Eisenhower elnökről beszéltek, meg arról, mennyi pénzt költ a feleségük kalapokra. Hoople őrnagynak jó nagy hasa volt, mint Mr. Shaibelnek, és amikor a Bagoly Klubban ült, kezében egy sötét sörösüveggel, a szájából kis buborékok kíséretében bukkantak elő a szavak. Olyanokat mondott, hogy „Khm-khm” és „Teringettét!” Ezek az apró buborékok fölött, egy lufiban jelentek meg. Ilyen volt a „klub”. Úgy nézett ki, mint a Methuen könyvtárának olvasószobája. Beth arra gondolt, lehet, hogy ő is egy ilyen szobában játszik majd azzal a tizenkét emberrel.

Senkinek sem szólt a meghívásról, még Jolene-nak sem. Lámpaoltás után az ágyában feküdt, és izgatott gyomorremegéssel gondolt arra, mi vár rá. Vajon képes ennyi játszmát lejátszani? A hátára gördült, és idegesen a pizsamája zsebébe túrt. Két pirulát talált benne. Csütörtökig hatot tud összegyűjteni. Lehet, hogy Mr. Ganz úgy értette, előbb lejátszik egy játszmát egy emberrel, azután egy másikat egy másikkal, már ha ezt így szokták.

Kikereste a „fenomenális” szót. A szótárban az állt: kiváló, fantasztikus, bámulatos. Most némán ismételgette magában ezeket a szavakat: kiváló, fantasztikus, bámulatos. A fejében dallammá változtak.

Megpróbált egyszerre tizenkét táblát elképzelni, ahogy egymás mellett sorakoznak a mennyezeten. Csak négyet-ötöt látott tisztán. Ő volt sötéttel, és világost „nekik” adta,” majd „ők” a gyaloggal király négyre léptek, amire ő a szicíliai védelemmel válaszolt. Kiderült, hogy egyszerre öt játszmát is képes játszani, és egyszerre egyre koncentrálni, miközben a többi négy várja, hogy nekik szentelje a figyelmét.

A folyosón álló íróasztal felől hangot hallott:

– Mennyi az idő?

Egy másik hang így felelt:

– Két óra húsz.

Anya szokott beszélni a kísértetek órájáról, és Beth tudta, hogy ez az. Folytatta a sakkozást, és egyszerre öt képzeletbeli játszmát tartott fenn. Meg is feledkezett a zsebében lapuló pirulákról.

Másnap reggel szokásos módon megkapta Mr. Fergussentől a papírpoharát, de amikor belenézett, azt látta, hogy csak két narancssárga vitamin van benne, és semmi más. A gyógyszertár kis ablaka mögött álló férfire emelte a tekintetét.

– Ennyi – mondta a férfi. – Következő!

A kislány nem mozdult, pedig a mögötte álló lány már lökdöste.

– Hol van a zöld? – akarta tudni.

– Olyat már nem kaptok – közölte Mr. Fergussen.

Beth lábujjhegyre állt, és átnézett a pult fölött. A férfi mögött ott állt a nagy üvegbödön, amely még mindig harmadáig volt zöld pirulákkal. Több száz is lehetett benne, olyanok voltak, mint az aprócska zselés cukorkák.

– Ott vannak – mutatta a kislány.

– Meg kell szabadulnunk tőlük – felelte a férfi. – Új törvény. A gyerekek többet nem kaphatnak nyugtatót.

– Én jövök! – méltatlankodott a Beth mögött álló Gladys.

Beth nem mozdult. Kinyitotta a száját, mondani akart valamit, de nem találta a szavakat.

– Most az én vitaminom jön! – ismételte meg hangosabban Gladys.

Előfordult már néhányszor, hogy Betht annyira lefoglalta a sakkozás, hogy a pirulák nélkül is el tudott aludni, de ez nem ilyen este volt. Képtelen volt a sakkra gondolni. Még három pirulát őrzött a fogkefetartójában, és azzal kifújt. Többször is elhatározta, hogy bevesz egyet, de végül mindig meggondolta magát.

– Hallom, „bemutatod” magadat – vihogott Jolene, de ez inkább szólt saját magának, mint Bethnek. – Mások előtt fogsz sakkozni.

– Ki mondta? – tudakolta Beth. Röplabda után voltak, az öltözőben álltak. Jolene melle egy évvel korábban még sehol sem volt, most viszont ugrált a tornapóló alatt.

– Gyerek, tudom, és kész. Nem az a játék az, ami olyan, mint a dáma, csak a bábuk őrült módon ugrálnak? Hubert bácsikám szokott sakkozni.

– Mrs. Deardorfftól hallottad?

– Annak a nőnek én a közelébe sem megyek. – Jolene bizalmaskodva mosolygott. – Fergussen mondta. Mesélte, hogy holnapután bemész a városba, a középiskolába.

Beth döbbenten meredt rá. Az alkalmazottak sosem osztottak meg titkokat az árvákkal.

– Fergussen…?

Jolene közelebb hajolt hozzá, és nagyon komolyan beszélt:

– Időnként barátkozunk. De el ne járjon a szád, érted?

Beth bólintott.

Jolene felegyenesedett, és a haját szárogatta a fehér tornatörölközővel. Röplabda után jól lehetett húzni az időt a zuhanyozással és az öltözködéssel, mielőtt az ember a tanulószobára ment volna.

Bethnek eszébe jutott valami. Egy pillanattal később azt suttogta:

– Jolene!

– Aha?

– Fergussen adott neked zöld pirulát?

Jolene kemény tekintettel nézett rá, aztán megenyhült az arca.

– Nem, szívem. Bár adott volna! De az egész állam rájuk szállt a bogyók miatt.

– De még mindig ott vannak a bödönben.

– Ez komoly? – lepődött meg Jolene. – Észre sem vettem. – Betht nézte. – Feltűnt, hogy mostanában kissé ingerlékeny vagy. Elvonási tüneteid vannak?

Beth előző este vette be az utolsó tartalékát.

– Nem tudom – mondta.

– Csak figyelj! – tanácsolta Jolene. – Még pár nap, és tele leszünk ideges árvákkal.

Befejezte a hajszárítást, és kinyújtózott. Hátulról világította meg a fény, a haja göndör volt, a szeme nagy, kerek, és Beth gyönyörűnek látta. Magát viszont rondának érezte, ahogy ült mellette a padon. Sápadtnak, kicsinek és rondának. És félt az estétől, amikor majd pirula nélkül kell elaludnia. Az elmúlt két éjszakán csak két-három órát tudott aludni. Szúrt a szeme, és a tarkója közvetlenül zuhanyozás után is izzadt. Folyton a Fergussen háta mögötti, nagy bödönre gondolt, amely harmadáig tele volt zöld pirulákkal – vagy száz fogkefetartót megtölthetett volna velük.

A Methuenbe érkezése óta, vagyis tizennégy, lassan tizenöt hónapja akkor ült először autóban, amikor a középiskolába vitték. Anya egy ehhez hasonlóan fekete autóban halt meg, a kormány egy éles darabja beleállt a szemébe. Az írótáblás nő mondta el neki, mi történt, és Beth közben az anyajegyet nézte a nő arcán. Nem mondott és nem is érzett semmit. Anya elhunyt, mondta a nő. A temetés három nap múlva lesz. Zárt koporsós. Beth tudta, mi a koporsó, Drakula abban szokott aludni. Apuci egy évvel korábban hunyt el „gondtalan életvitele miatt”, ahogy anya szokta mondani.

Beth a hátsó ülésen ült, mellette egy nagyobb lány, Shirley, aki teljesen zavarban volt. Shirley a sakk-klub tagja volt. Mr. Ganz vezetett. Beth gyomrában gombóc volt, olyan kemény, akár a sodrony. A térdét összeszorította, és egyenesen előre, Mr. Ganz tarkójára bámult, nézte a csíkos inggallért és a kocsi előtt haladó autókat és buszokat, amelyek előre-hátra mozogtak a szélvédő túloldalán.

Shirley megpróbált szóba elegyedni vele.

– Szoktad használni a vezércselt?

Beth bólintott, de megszólalni nem mert. Előző éjjel egy percet sem aludt, és az azt megelőző éjszakákon is nagyon keveset. Múlt éjjel hallotta, ahogy Fergussen a recepciós hölggyel beszélget és nevetgél – súlyos nevetése végiggurult a folyosón, be az ajtó alatt, oda, ahol Beth feküdt az ágyában mereven, akár az acél.

De történt valami – egészen váratlan dolog. Már éppen elindultak volna Mr. Ganzcal, amikor Jolene odarohant hozzájuk, ravasz pillantást küldött a férfi felé, és azt kérdezte:

– Beszélhetnénk egy percre?

Mr. Ganz azt felelte, rendben, és Jolene gyorsan félrevonta Betht, majd három zöld pirulát adott neki.

– Tessék, szívem – mondta. – Látom rajtad, hogy szükséged van rá.

Azután megköszönte Mr. Ganznak, hogy Beth beszélhetett vele, majd vékony karja alatt a földrajzkönyvvel, szökdécselve sietett a következő órára.

Nem volt rá lehetőség, hogy Beth bevegye a pirulákat. A zsebében őrizte őket, de félt. Kiszáradt a szája. Tudta, gyorsan bekaphatná őket, és valószínűleg senki sem venné észre, mit csinál. De félt. Tudta, hogy hamarosan odaérnek. Szédült.

Az autó megállt egy piros lámpánál. A kereszteződés túloldalán egy nagy, kék reklámtáblás benzinkutat látott. Megköszörülte a torkát, és bejelentette:

– Mosdóba kell mennem.

– Tíz perc, és ott vagyunk – felelte Mr. Ganz.

Beth határozottan megrázta a fejét.

– Nem tudok addig várni.

Mr. Ganz vállat vont. Amikor a lámpa zöldre váltott, áthajtott a kereszteződésen, majd be a benzinkútra. Beth bement a női mosdóba, és magára zárta az ajtót. A helyiség mocskos volt, foltos a fehér csempe és a mosdókagyló is. A kislány egy pillanatra megnyitotta a hideg vizet, és a szájába vette a pirulákat. Ujjait meggörbítette, a csap alá tartotta mindkét tenyerét, majd leöblítette a tablettákat. Máris jobban érezte magát.

Egy óriási tanterembe érkeztek, amelynek távolabbi falán három tábla sorakozott. Óriási nagybetűkkel, fehér krétával azt írták a középsőre: ISTEN HOZOTT, BETH HARMON! Fölötte, a falon ott volt Eisenhower elnök és Nixon alelnök fényképe. Az asztalok többségét kivitték a teremből, és a folyosóra állították őket, a fal mellé. A többit a terem túlsó végében összetolták. Három összecsukható asztalt helyeztek el U alakban a helyiség közepén, és ezek mindegyikén ott volt négy zöld-bézs, papír sakktábla a bábukkal. Az U belsejében fémszékek kaptak helyet, mindegyik sötét mellett, de világos mellett egyik asztalnál sem volt ülőalkalmatosság.

Húsz perc telt el a benzinkúti kitérő óta. Beth már nem remegett, de égett a szeme, és fájtak az ízületei. Tengerészkék, pliszírozott szoknyáját viselte fehér blúzzal, amelynek zsebén piros betűkkel a METHUEN felirat volt olvasható.

Amikor beléptek, még senki sem volt ott – Mr. Ganz a zsebéből előhúzott kulccsal nyitotta ki az ajtót. Egy perccel később megszólalt a csengő, és a folyosóról léptek és kiabálás zaja szűrődött be. Lassanként megérkeztek a diákok. Többnyire fiúk jöttek. Nagyfiúk voltak, akkorák, mint a felnőtt férfiak – ez végül is középiskola volt. Pulóvert viseltek, és lomhán, zsebre tett kézzel álltak. Beth egy pillanatra eltűnődött, vajon hová üljön. De nem ülhet, ha mindegyikükkel játszani akar – akkor tábláról táblára kell majd sétálnia, és úgy lépni.

– Hé, Allan! Légy résen! – kiabálta egy fiú a társának, és hüvelykujjával Bethre mutatott. A kislány hirtelen kicsinek és jelentéktelennek érezte magát. Nem különösebben szép, barna hajú árva volt unalmas, intézeti ruhában. Feleakkora, mint ezek a laza, szemtelen diákok, akik hangosan beszéltek, és szép pulóvert viseltek. Tehetetlennek, butának tűnt fel saját maga előtt. De akkor ismét a táblákra pillantott, ahol a bábuk már a szokásos módon helyezkedtek el, és a kellemetlen érzések elcsitultak. Lehet, hogy egy középiskolában kilóg a többiek közül, de a tizenkét tábla esetében éppen a helyén volt.

– Foglaljatok helyet, és maradjatok csendben! – Mr. Ganz meglepő tekintélyt sugárzott. – Charles Levy ül az egyes táblához, mivel ő a legjobb játékosunk. A többiek oda ülnek, ahová akarnak. A játszma közben nincs beszélgetés.

Hirtelen mindenki elhallgatott és Bethre nézett. Ő pislogás nélkül viszonozta a pillantásokat, és lassan elöntötte a gyűlölet, amely fekete volt, mint az éj sötétje.

Mr. Ganzhoz fordult.

– Kezdhetem? – kérdezte.

– Az egyes táblánál.

– Aztán menjek a következőhöz?

– Úgy van – bólintott a férfi.

Bethnek csak most tűnt fel, hogy Mr. Ganz be sem mutatta a klubtagoknak. Az első táblához lépett, ahhoz, amelynél Charles Levy ült sötétnél. Kinyújtotta a kezét, fogta a királygyalogot, és a negyedik sorba lépett vele.

Az lepte meg, hogy mennyire rosszul játszanak. De mindegyikük. Élete legelső néhány játszmájánál is többet értett a játékból, mint ők most. Mindenütt visszamaradt gyalogjaik voltak, és mindig lehetőséget hagytak a villára. Néhányuk mattolási próbálkozása egészen kezdetleges volt. Ezeket a kislány úgy hessegette el, akár a legyeket. Szaporán lépkedett egyik táblától a másikig, a gyomra nyugodt volt, a keze nem remegett. Mindegyik táblánál csupán egy pillanatra volt szüksége ahhoz, hogy értelmezze az állást, és meglássa, milyen lépés szükséges. Gyorsan reagált, biztosan és halálosan. Charles Levy állítólag a legjobb volt köztük