A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Sarah Pekkanen: Gone Tonight, 2023

Fordította
LADÁNYI KLÁRA

Gone tonight.
Copyright © 2023 by Sarah Pekkanen.
All rights reserved.

Hungarian translation © Ladányi Klára, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-44-4

Margaret Riley Kingnek

Találd meg az éned félhomályban rejtőző részét!
(Fennel Hudson)

ELSŐ
FELVONÁS

ELSŐ FEJEZET

CATHERINE

Az anyám végigsétál az apró nappalinkon, tekintetével a régi, kék kanapét és a dohányzóasztalt pásztázza, majd egy rövid időre eltűnik a konyhafülkében.

– A kezemben voltak az előbb. – A hangjában a frusztráltságnál valami sötétebb csendül, ahogy egy újabb körbe kezd.

Fel kellene ugranom a kanapéról, hogy segítsek neki megkeresni a kulcsait, és ne késsen el az étkezdei műszakjából.

De nem akarom, hogy észrevegye, remegni kezdtem.

– Esetleg nézd meg újra a táskádban! – javaslom.

Elfintorodik, aztán belenyúl a válltáskájába.

Az édesanyám összeszedett, rendszerető, és ügyel a részletekre. Az ő táskájában nem találni gyűrött blokkok és beszórt aprók összevisszaságát. A napszemüvege tokban, a bankjegyek egy irányba néznek a pénztárcájában, a cseresznyés ajakbalzsam és a kézkrém gondosan elzárva egy neszesszerben. Tárolók a tárolóban.

Megcsóválja a fejét, majd odamegy a bejárati ajtó melletti akasztóról lógó esőkabáthoz, és átkutatja a zsebeit.

Talán az édesapja feledékeny. Esetleg az unokatestvérei egyre figyelmetlenebbé váltak, mire középkorúak lettek. Lehet, hogy ezzel cukkolják egymást a rokonaink, amikor ünnepekkor összejönnek.

Nem tudom. Soha nem találkoztam velük.

Amikor negyedikes koromban el kellett készítenem a családfánkat, csupán kettő nevet tudtam felírni egyetlen ágra. Az édesanyámét és a sajátomat.

A gyomrom összeszorul, miközben figyelem, amint lehajol, hogy körbenézzen a bejárat előtti lábtörlő körül, ahova a cipőinket tesszük. Még a szokásosnál is vékonyabbnak látszik az egyenruhaként szolgáló fekete nadrágban és a hozzá illő pólóingben, a dereka köré tekert vörös felszolgálóköténnyel.

Az elmúlt pár napban nem tudott enni. Éjjelente hallom nyugtalan mozgását a szobáinkat elválasztó vékony falon keresztül.

Holnapra időpontja van egy neurológushoz.

Mindenkivel előfordul, hogy elhagyja a kulcsait, mondom magamnak. A neurológus majd valami egyszerű magyarázattal szolgál az édesanyám furcsa, új tüneteire. Gyógyszert ír majd fel, és azt tanácsolja, aludjon többet, aztán utunkra bocsát.

Csakhogy a pulzusom megiramodik.

Kényszerítem magamat, hogy lassan, egyenletesen lélegezzem. Az a legrosszabb, ha most szétesem. A nővérképzés során megtanultam, mekkora hatással van a test az elmére, és fordítva. Most pedig kiegyensúlyozott fiziológiára van szükségem ahhoz, hogy nálam legyen a kontroll.

Működik. Egy perc múlva már úgy érzem, fel tudok állni. Odamegyek anyához, erősen gondolkodom, aztán benyúlok a köténye nagy zsebébe.

Az arcán megkönnyebbülés árad szét, amint előhúzom a kulcsait.

– Kezdem elveszíteni az e…

– Tudnál hozni még egy dobozt, ha van az étkezdében?

Nem igazán kell több doboz a költözéshez. Egyszerűen csak nem bírom hallgatni, ahogy kimondja azt a mondatot.

Már van egy fél tucat kartondobozom, amelyeket egy italbolt szelektív kukájából húztam ki. Nincs sok holmim, és gyorsan pakolok. Elég tapasztalatot szereztem.

Amikor a családok elköltöznek a kertvárosban, a szomszédok búcsúbulit szerveznek, az anyák pedig síróssá válnak néhány pohár bor után.

A hozzánk hasonló emberek úgy költöznek be egy új lakásba, hogy senki nem veszi észre.

Azt terveztem, hogy ma reggel átválogatom a könyveimet és a ruháimat. Ám amíg nem megyünk el a specialistához, minden olyan, mintha csak lebegne.

Az anyám lábujjhegyre áll, hogy puszit adjon, aztán kinyitja az ajtót, és elindul, léptei egyre halkulnak.

Várom a csendet. Aztán fogom a telefonomat, és előkeresem a listát, amit titokban gyűjtögetek.

A kulcsai elvesztése lehet, hogy nem egy újabb bizonyíték. Mégis rögzítem a mai dátummal.

Azután végigfuttatom a tekintetemet a tucatnyi egyéb eseten, amikor az anyám nem talált valamit (egy húszdolláros bankjegyet, hogy mit is akart mondani, a drogériából hazavezető utat, habár csak másfél kilométerre van).

Ez mind az utóbbi egy hónapban történt.

MÁSODIK FEJEZET

RUTH

Jól megy az eltűnés. Mi, nők állandóan ezt csináljuk.

A férfiak számára megszűnünk létezni, amint betöltjük a negyvenet. Belemerülünk az anyasághoz hasonló szerepekbe, és a személyiségünk elillan. Eltűnünk a ragadozók keze között. Arra kondicionálnak bennünket, hogy összemenjünk, lefogyjunk, hogy minél kisebb teret foglaljunk el a világban.

– Üdv, Ruth vagyok! Ma én szolgálom ki önöket!

Ezt a szöveget a mai műszakom alatt legalább hússzor elmondtam már. Biztosra veszem, hogy az általam köszöntött egyik vendég sem tudná megmondani a nevemet öt másodperccel később.

Ez jó. Kedvelem a jelentéktelenséget.

Senki nem vesz észre, amikor a Susquehanna-folyóval párhuzamos ösvényen sétálok, és figyelem a lágyan fodrozódó vízfelszínt, melyet az áramlat a South Street híd alá sodor. A levegő párától terhesnek érződik, a nappali fényességet felhők takarják ki, mégis fent hagyom a napszemüvegemet.

Fáj a talpam a tükörtojások és emeletes szendvicsek kihordásától és a végtelen számú kávéutántöltéstől, mégis hajtom magamat, hogy gyorsabban mozogjak.

Nem mondtam el Cathrine-nek, hogy hazafelé elintézek valamit. Lehet, hogy aggódna, amiért kések, különösen azért, mert repülő üzemmódba raktam a telefonomat, amikor eljöttem a munkából, hogy ne lássa, hova tartok.

Felmegyek az íves, osztott lépcsőn, amely a könyvtár bejáratához vezet. Benyitok, és szokásomhoz híven megbizonyosodom arról, nincs-e a közelben ismerős, aztán a legeldugottabb számítógéphez ülök.

Az öreg szék megnyikordul, ahogy elhelyezkedem rajta, majd az olvasójegyem segítségével belépek az internetre.

Könnyebb lenne, ha kölcsönkérhetném Catherine MacBookját a kereséshez, ahogy korábban is tettem, amíg tudomást nem szereztem a keresési előzményekről. Ki gondolta volna, hogy a számítógépek figyelemmel kísérik az embert még a lekapcsolásuk után is? Elég hátborzongató.

Most már az iPhone-omon sem keresek rá senkire a múltamból, mivel Catherine-nel közös az előfizetésünk, és előfordulhat, hogy tudtomon kívül digitális morzsákat hagyok hátra.

Catherine úgy tudja, senki nem hiányzik azok közül, akiket hátrahagytam. Szeretném is, hogy ezt higgye, mert ez kevesebb kérdést jelent. Csakhogy nagyon hiányzik az apám és az öcsém. Még ha ők nem is kérnek belőlem. Még ha a gondolatomtól is elborzadnak.

Ennyi év után is összeszorul a torkom, ahogy elkezdem a keresést.

Először a kisöcsémre keresek rá az egyetlen lehetséges módon. Timmy rendelkezik Facebook-profillal, ám privátra állította, így csak korlátozottan látom. A profilképén a kétéves ikreivel szerepel. A lánya mosolyában huncutság bujkál. A fia szinte kiköpött mása a fiatal Timmynek, és eltöprengek, vajon a kisfiú is odavan-e a baseballért meg a fagyiért.

Bámulom Timet (biztosan elhagyta már a gyerekkori becenevét), és felmerül bennem, vajon hogyan ismerte meg a feleségét, és mit mond neki rólam. Ha egyáltalán beszél rólam.

Ezután az apámra keresek rá. Nincs semmi újdonság, csak néhány szemcsés fotó, amelyet már számtalanszor láttam, azokon pedig nehéz tisztán kivenni az arcát.

Ennek ellenére magamba szívom őt, és próbálom felidézni a hangját (rekedtes, mégis gyengéd), ahogyan esténként betakart, és ahogyan hűvös tenyerét a homlokomra tette, amikor lázas voltam, mintha képes lett volna kihúzni belőlem a betegséget.

Bármit megadtam volna, hogy még egyszer érezhessem ölelő karját, hogy belélegezhessem a meleg, fűszeres Old Spice-os illatát.

Amikor tinédzserkoromban elhagytam a szüleim házát néhány váltás ruhával, némi pénzzel és egy aranyórával felszerelkezve, tudtam, hogy megkönnyebbülnek majd, amiért elmentem, és soha nem próbálnak megkeresni.

Egyetlen dolog miatt nem omlottam össze, és nem adtam fel. A hasamban növekvő baba miatt.

Lehet, hogy többet nem vagyok már gyermek és nővér, de anya igen (és örökre az is leszek).

Catherine-nel ott vagyunk egymásnak. Soha nem volt szükségünk senki másra.

Az utolsó, akire rákeresek, a volt barátom, James Bates.

Róla sincs semmi újdonság. Nem nősült meg, amitől vegyes érzelmek fognak el.

Nincsenek friss képek Jamesről, úgyhogy elképzeltem őt ennyi idő elteltével: homokszín haját most rövidre nyírja, a halántékánál már őszül. Tizenkilenc éves kori vékony testalkata mostanra zömökebbé vált, a száját pedig ráncok keretezik. Ettől csak még vonzóbbá válik.

Késő éjjel gondolok a legtöbbet Jamesre. Amikor nem tudok aludni, habár a műszakom kezdetének ideje közel van már. Próbálom elképzelni, mit csinál James abban a pillanatban, nem egészen százhatvan kilométerrel odébb.

Mindig ugyanarra a következtetésre jutok: fekszik a sötétben, ahogyan én is.

Elmerengek, vajon ő is gondol-e rám.

Valami súlyosan dörren mellettem, a zaj szétszalad a levegőben.

Talpra szökkenek, a hang felé fordulva.

– Bocsi – von vállat a tinédzser, aki a szomszédos asztalra ejtette a kemény fedeles könyvkupacát.

– Óvatosabbnak kell lenned! – A hangom szigorú és hangos. Tekintetek fordulnak az irányomba.

Már nem vagyok láthatatlan.

Ami azt jelenti, mielőbb el kell hagynom a könyvtárat.

HARMADIK FEJEZET

CATHERINE

Az orvos feláll a székről az asztala mögött, amint belépünk a rendelőjébe. Nem tudom biztosan, mire számítottam, de nem erre. A helyiség kicsi, kopár, a padlón sárszínű szőnyeg, bézs falán pedig egy tantermekre jellemző óra lóg. Ám a polcán kiállított diplomák jó egyetemekről származnak, lenyomoztam őt. Ő a legjobb neurológus a környéken.

Megkerüli az asztalát, tartja a szemkontaktust, de nem mosolyog. Nem tudok semmit kiolvasni az arckifejezéséből. Jól tudja kezelni ezt a feszélyezett pillanatot, biztos nagy tapasztalata van benne.

– Alan Chen vagyok – mutatkozik be.

– Üdvözlöm! – mondja az anyám. – Ruth Sterling vagyok, ő pedig – érinti meg a vállamat – a lányom, Catherine.

Előrelépek, hogy kezet fogjak vele, miközben az orvos szeme meglepetten elkerekedik a szemüvege mögött.

Most felcserélődnek a szerepek, és én leszek, aki gyakorlottan kezeli ezt a kellemetlen pillanatot. Dr. Chen hellyel és vízzel kínál minket, de közben látom rajta, hogy fejben számol.

Az anyámnak van néhány ezüst angyalhajként csillogó tincse csokoládébarna hajában, nagy, mogyoróbarna szeme körül pedig kissé ráncos a bőre. Negyvenkét éves, a korának megfelelően néz ki. Én idősebbnek tűnök huszonnégynél, és azt mondják, úgy is viselkedem. Talán azért van ez így, mert a mosolygás számomra nem reflexszerű, ahogyan azt a fiatal nőktől elvárják.

Dr. Chen hamarabb kijózanodik, mint mások. Mire visszaül a székébe, és kinyitja a kartont az asztalán, az arckifejezése ismét kifürkészhetetlenné válik.

Azonnal a tárgyra tér:

– Ruth, tudna mesélni arról, milyen tüneteket tapasztal?

Biztos vagyok benne, hogy ezt az információt már tartalmazzák a mappájában található papírok, amelyeket az anyám kitöltött, a háziorvosi laborlelettel együtt, amely kizárta a B_12-vitamin-hiány és a Lyme-kór eshetőségét.

– Először csak kis dolgok voltak. – Anyám nadrágjának anyaga susog, miközben keresztbe teszi a lábát. – Ostobaságok, amik bárkivel megesnek. Csakhogy ezek kezdtek egyre gyakrabban megtörténni velem. Mint például, hogy nem jutott eszembe egy-egy szó, elfelejtettem kihúzni a vasalót. Ilyesmik.

– És mióta tapasztalt növekedést ezek gyakoriságában? – veti fel dr. Chen.

A csend elnyúlik. Az orvos asztali telefonján egy piros gomb villogni kezd, de ő figyelmen kívül hagyja. Furcsa áramlat morajlik a levegőben. Elektromosságnak hat.

Már majdnem közbeszólok a válasszal (egy hónapja), amikor az anyukám szóra nyitja az ajkát, és megelőz.

– Talán négy hónapja. – A hangja szinte már suttogás.

Eláll a lélegzetem, és oldalra kapom a fejemet, hogy ránézzek. Az arckifejezése nyugodt, ám a keze nem nyugszik. A finom topázgyűrűvel játszik, amelyet mindig visel, körbe-körbeforgatja az ujján.

Dr. Chen jegyzetet ír az egyik papírra a kartonban.

– És egyre rosszabbodik?

Az anyám bólint.

Előveszem a telefonomat a táskámból, és megnyitom a listámat.

05. 07.: A napszemüveget a konyhai fiókba tette.

05. 10.: A jégkockákat „víznégyzetnek” nevezte.

05. 12.: Elfelejtette, milyen hónap van.

Dr. Chen feltesz az anyámnak még néhány kérdést, aztán becsukja a kartont.

– Elvégezhetünk néhány tesztet…

A torkom annyira összeszorult, hogy meg kell köszörülnöm, mielőtt megszólalnék.

– Kognitív tesztekkel, vagy egyenesen az agyi képalkotással kezdjük?

Az édesanyám előrehajol, és még most is büszkeség tölti el a hangját, amikor egyedül áll egy felé rohanó betonfalnak tűnő valami útjában.

– Catherine ápolónő lesz. Cum laude diplomázott, és hamarosan a Johns Hopkins Kórházban kezd dolgozni. Két hét múlva Baltimore-ba költözik.

– Gratulálok! – mondja nekem dr. Chen. – A Hopkins lenyűgöző hely. Mire szakosodott?

– A geriátriára. Részmunkaidőben egy idősek otthonában dolgozom. – Figyelem, ahogy felfogja az iróniát. Lehet, hogy ő a neurológia szakértője, de én sem vagyok éppen kezdő, ha az anyám tüneteinek felbukkanásáról van szó.

Az Emlékszárnyban dolgozom, az intézményünk azon részlegén, ahol a demens, Alzheimer-kóros vagy traumás agysérültek laknak. Szinte mindennap látok olyan tüneteket, amelyeket az édesanyám felsorol.

Ám nem vagyok hajlandó a legrosszabbra gondolni. Tudom, hogy a munkám hathat a félelmeimre, miközben az édesanyám zavartságának és memóriazavarainak egyszerű oka lehet.

Az anyám kis termetű, de semmi puhányság vagy gyengeség nincs benne.

Ő egy harcos. Elpusztíthatatlan. Annak kell lennie.

Különféle vizsgálati lehetőségekről beszélünk dr. Chennel, ám az anyám nem hajlandó CT-t csináltatni. Úgy sejtem, a költségek miatt. A legalapszintűbb egészségbiztosítással rendelkezünk, és ezt a konzultációt követően a megtakarításaink szinte lenullázódnak. Aztán történik valami, amitől úgy érzem magam, mintha jéghideg vízbe ugrottam volna.

Az anyám feláll, és járkálni kezd a széke és a fal között. A gyomrom összeugrik minden egyes lépéssel. Minél tovább járkál, az annál rosszabbat jelent. Olyan tiszta ez a képlet, akár egy matematikai bizonyítás.

Az anyám járkált tizedikes koromban, nem sokkal azután, hogy elkezdtem randizni az első barátommal, és életem legjobb tanévét éltem meg. Épp azelőtt, hogy bejelentette, elveszítette a munkahelyét, kilakoltatnak bennünket, és Lancasterből a pennsylvaniai Harrisburgbe költözünk.

Járkált karácsonykor, négyéves koromban. Akkor azt mondta, hogy a Mikulás gyárában tűz ütött ki, ezért nem kapok ajándékot.

Járkált közvetlenül azelőtt is, hogy elmondta nekem, miért szakította meg vele a kapcsolatot a konzervatív, vallásos családja, hogy miért nem találkoztam és miért nem is fogok találkozni soha a nagyszüleimmel, a nagynénéimmel vagy az unokatestvéreimmel. Az anyám középiskolában teherbe esett, a barátja tagadta, hogy az övé lennék, a családja pedig kidobta őt. Mindegyikük. De az anyámat nem érdekelte, mert én többet értem náluk.

A falióra tűvékony mutatója fáradhatatlan köröket ró. Elviselhetetlenül kegyetlennek érzem, hogy miközben dr. Chen betegei itt ülnek a rendelőjében, muszáj szembesülniük annak csökkenésével, amire a leginkább vágynak.

Az anyám elér a falhoz, és egy újabb körbe kezd.

Az egyre duzzadó nyomás rám telepszik, a hangom pedig magasan és riadtan cseng, mint amikor kisgyermekként rémálomból ébredtem:

– Anya!

Megáll. Most először néz a szemembe azóta, hogy beléptünk a rendelőbe.

Az általa közölt hír nem rossz.

Katasztrofális.

– Van valami, amit nem írtam le az adatlapokra. Lehet, hogy egyszerűen csak nem tudtam megbirkózni azzal, hogy leírjam azokat a szavakat… Az édesanyámmal elhidegültünk egymástól, de éppen az ötvenedik születésnapja előtt elhunyt. Egy régi barátom felkutatott, hogy értesítsen.

Most először hallok erről az egészről.

Még mindig szédülök, ahogy az anyám folytatja:

– Korai Alzheimer-kórban halt meg.