KATE DRAMIS

A

Szentek

Átka

The Curse of Saints

Kate Dramis: The Curse of Saints

Copyright © Kate Dramis 2023

Hungarian Translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kate Dramis: The Curse of Saints

Michael Joseph, Penguin Random House group of companies, 2023

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-615-6507-16-7

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio - Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Szerkesztő: Pozsik László

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: Anassa

Műfaj: fantasy, romantikus

Cassie-nek és Mollie-nak, akik e könyv összes lehetséges változatát elolvasták. Végtelenül szeretlek mindkettőtöket.

Kivonat a Conoscenza, az Exousia könyvéből 23:14–23

Ám a háború után az istenek könyörületesek voltak. Nem száműzték a Visyákat – azokat, akiket a nyers, isteni erő magvaival áldottak meg –, hanem korlátozták az adottságokat, hogy egyetlen Visya se váljon elég erőssé ahhoz, hogy újra az istenek ellen fordulhasson. Így jött létre a három rend:

Corpsoma rend: a fizikai tulajdonságokkal összefüggő adottságok

Zeluus: fizikai erő

Anima: élet és halál

Dultra rend: a természeti erőkkel összefüggő adottságok

Incend: tűz

Caeli: levegő

Terra: föld

Auqin: víz

Espri rend: a tudattal, az érzelmekkel és az érzékeléssel összefüggő adottságok

Sensainos: érzékelés és érzelmek

Persi: meggyőzés

Saj: tudás

Örökké emlékezzünk az istenek és Szent Evie könyörületességére, aki önzetlenül feláldozta életét a világ megmentéséért.

Becsben tartjuk az istenek által létrehozott egyensúlyt.

Az istenek bosszúja szerint elítéljük a sötétséget.

Tiszteljük az áldozatot, amely lehetővé tette, hogy világunkban fennmaradjon az élet, hogy egy napon megtalálhassuk a valódi életet a Túlvilágon.

ELSŐ RÉSZ
RAGADOZÓK ÉS ZSÁKMÁNY

1

A kezén vöröslő vér és a köpenyéből csöpögő sör miatt Aya azt gyanította, hogy rémes estéje lesz.

– Ribanc – morogta a részeg férfi, miközben az orrát szorongatta, és a tömzsi ujjai közül szivárgó vér meg a pulton lévő, törött korsó mellől lecsurgó sör csöpögésének hangja összekeveredett egymással.

Aya beletörölte tenyerét a bőrnadrágjába, és felvonta a szemöldökét.

A barátnője, Tova megint le fogja szidni. Minden alkalommal, amikor Aya úgy ment vissza a Kvártélyba, hogy mások testnedvei borították, és úgy bűzlött, mintha egy disznóvályúban fürdött volna, Tova tett rá egy elmarasztaló megjegyzést, de valójában sohasem lepte meg a dolog. Aya a királynő második legfontosabb embereként rengeteg vért látott már. Ő volt Gianna kémfőnöke, akit csak úgy neveztek: „a királynő szeme”.

– Ha még egyszer hozzám érsz, szétzúzok valami mást, ami sokkal kedvesebb számodra – sziszegte Aya.

Ismerte a Squalban uralkodó állapotokat, mivel csak az elmúlt két hétben háromszor követett valakit egészen idáig. De a részeg fickó miatt most elszakadt indulatai egyre rövidebb póráza.

A vendégeknek a szemük se rebbent, amikor megütötte a férfit. A Squalt Dunmeaden legsötétebb alakjai és vendégei látogatták – hazárdjátékosok, kocsmai verekedők és tolvajok. Úgy tűnt, Aya tökéletesen közéjük illik.

A férfi dühösen káromkodva elkullogott, és Aya odavetett egy félmosolyt a pultosnak, aki egész éjjel őt bámulta, sőt minden éjjel, amikor itt járt. Közelebb húzódott Ayához, és hatalmas termete eltakarta a pult mögött pislákoló fényeket.

– Jó az alakod – jegyezte meg kéjes vigyorral. Fehér bőrén verejték csillogott. Egyik kezével megdörzsölte kopasz fejét, és a mozdulattól hullámzani kezdett a bicepsze. A Zeluusok, vagyis azok, akik hatalmas fizikai erővel bírtak, kivétel nélkül két lábon járó óriások voltak. És neki az önbizalma is hatalmas volt. – De a poharat ki kell fizetned.

Aya kioldotta a köpenyét, ledobta a mellette lévő székre, és közben csípőjét a pultnak támasztotta.

A férfi barna szeme felcsillant, s miközben vastag alkarját a pultra fektette, így szólt:

– Ne feledd, hogy én is tudok ütéseket osztogatni! Azt a sztorit meséltem már neked, amikor puszta kézzel szálltam szembe két Animával?

Aya már kétszer hallotta ezt a történetet, és az első alkalommal majdnem vágott egy grimaszt. A pultos imádott arról az időszakról beszélni, amikor a ringben küzdött. Az Animák elsősorban gyógyításra használták élet és halál adottságukat, de veszélyesek voltak. Egyetlen Zeluusnak sem lehetett esélye velük szemben.

Aya egyébként is biztosra vette, hogy nem harcolhatott egy Animával a ringben, mert azok ki voltak tiltva onnan.

Közelebb hajolt a történetbe ezúttal is belemelegedő csaposhoz, s nyájasan mosolyogva az ujja köré csavart egy barna hajtincset, miközben a férfi kitartóan magyarázott, és hevesen gesztikulált a karjával.

Aya óvatosan kieresztette magából az adottságát.

Nincs pajzs. Nagyszerű!

– És hogy köthetett ki egy ilyen erős harcos egy efféle helyen? – kérdezte, és belekortyolt a sörbe; miközben lenyalta szájáról a habot, a pultosnak majd kiesett a szeme, úgy bámulta a nyelvét.

– Nem olyan rossz – felelte a férfi, s megvonta a vállát. – Vezető beosztásban vagyok.

– Igazán? Ezek szerint az irodádba szoktál hátraosonni? – kérdezte Aya meglepett arccal.

Persze pontosan tudta, hogy egy ilyen ócska helynek nincs irodája, de átnyúlt az ezüstszínű pult fölött, és végighúzta ujját a férfi csuklóján virító Corpsoma-tetováláson, amely egy középen áthúzott kört ábrázolt.

– Talán bemehetnénk oda. Sokkal… meghittebbnek tűnik – duruzsolta.

– Nem az én irodám. Ezt nem lenne szabad elmondanom, de… – felelte a pultos, mire Aya még erősebben tolta ki magából az adottságát. A férfi folytatta, nem is sejtve, hogyan szedi ki Aya a tudatából és a szájából az információt. – Két hete rendszeresen idelátogat két férfi. A kiejtésük alapján trahiriak lehetnek. A jelenlétemben is nyíltan beszélnek, de én odafigyelek arra, amit mondanak. – Körbenézett, aztán közelebb hajolt a nőhöz, és lehalkította a hangját. – Fegyvereket vásárolnak, a Tanács tudta nélkül. Azt hiszem, én is kereshetnék az üzleten.

– Valóban? – suttogta Aya.

A Talai Kereskedelmi Tanács látta el a világot fegyverekkel, és szigorúan szabályozta, mennyi fegyvert ad el a többi királyságnak.

Ezek szerint Trahir megelégelte a dolgot.

– A feketézés komoly dolog. A markomban vannak, úgyhogy alkudozhatok velük – mondta a férfi röhögve, miközben szinte végigtapogatta Aya testét a tekintetével, mely végül fekete pulóverének mély kivágásán állapodott meg. – Talán az idődet fogom megvásárolni. Túl csinos vagy ahhoz, hogy a Squalban dolgozz.

Aya kitartóan mosolygott, mialatt a férfi kinyújtotta felé a kezét, tenyerébe fogta az állát, és simogatni kezdte az arcát.

Gusztustalan. És gusztustalanul egyszerű.

A Persik nem tudtak manipulálni. Csak arra tudtak rávenni másokat, amit mások meg akartak tenni. De az elhatározásuknak nem kellett túlságosan erősnek lennie, különösen egy olyan erős Persi esetében, mint Aya.

Olyan közel hajolt a férfihoz, hogy a lehelete simogatta annak száját.

– Nem engedhetsz meg magadnak – felelte, aztán felkapta a söröskorsót, és fejbe csapta vele a férfit.

A korsó darabokra tört, és a pultos a földre zuhant. Aya megpördült, s belevágta a könyökét a mellette álló vendégbe, aki botladozva nekiesett annak a dús keblű nőnek, akit épp el akart csábítani. A nő döbbenten felsikoltott, majd kitépett egy maroknyi ősz hajszálat a férfi fejéből, miközben nekilökte egy testes úriembernek, aki a háta mögött biliárdozott, és azután…

Totális zűrzavar!

Aya felkapta az egyik gazdátlan italt a pultról, egy hajtásra ledöntötte, aztán elindult a hátsó terem felé. Igyekeznie kellett. A csapos információja megerősítette a gyanakvását.

A királynőnek igaza volt. Trahir fegyvereket halmozott fel, és talán háborúra készült.

És a bárban kialakult káosz miatt a kereskedők hamarosan távozni fognak.

Ayán úrrá lett az a hűvös higgadtság, amelyet akkor érzett, amikor pontosan tudta, hogy mi lesz a következő lépés a küldetése során. Hagyta, hogy szétáradjon benne, amíg minden mást elnyomott, és ereiben jéggé dermedt a vér, miközben átcsusszant a verekedő vendégek között, apró termetével könnyedén elhajolva az ütések elől. Átbújt egy szék alatt, melyet a fejének szántak, és egyszer sem botlott meg.

Még tizenöt lépés az őrzött hátsó teremig.

Tíz.

Öt.

Az őrök végre kiszúrták a verekedők között. Felemelték a kardjukat, és szólásra nyílt a szájuk, hogy figyelmeztessék, de nem voltak elég gyorsak – a királynő kéme már előhúzta a combjára szíjazott kést.

– A Dyminara üdvözletét küldi – mondta, miközben rávetette magát az egyik őrre.

A kés a férfi kardot markoló karja alatt vágódott a mellkasába – halott volt, mielőtt a földre zuhant volna –, aztán Aya megpördült, és közben elvágta a másik őr torkát. A vér az arcára fröccsent, de nem állt meg, hanem átvetette magát a két holttest fölött, majd a bal oldali ajtó felé rohant, és belökte a vállával.

A helyiség sötét és zsúfolt volt. Az alacsony asztal és a székek felborultak, miközben a vendégek fejvesztve menekültek az oldalsó sikátorra nyíló ajtó felé. Aya átverekedte magát a ládákon és a dobozokon, kirohant az ajtón, ám megcsúszott a jeges macskaköveken. A két férfi a kikötővel ellentétes irányba igyekezett, és már a sikátor felénél járt.

Mintha a mellékutcák biztonságosabbak lennének!

Ostobák.

Ez a környék olyan volt, mint egy labirintus, tele kacskaringós utcákkal és zsákutcákkal.

Aya az egyik kalmár lobogó, barna kabátjára szegezte tekintetét, megszorította a kését, hátrahúzta a karját, miközben mélyen és egyenletesen lélegzett. A penge kirepült a kezéből, és egy tompa puffanás kíséretében a kereskedő vállába fúródott, aki felordított fájdalmában, majd a földre zuhant.

A társa visszapillantott, és a földön fetrengő társát meg a nő véres arcát látva megroggyant a térde; aztán hátrálni kezdett.

Aya eldobott a férfi felé egy kést, amely súrolta a fülét, majd odakiáltotta neki:

– A következőt a koponyádba kapod! Csak az egyikőtökre van szükségem élve.

A férfi megtorpant, és megadóan felemelte a kezét.

Bölcs döntés.

Aya odasétált a földön heverő kereskedőhöz, akinek ordítását visszaverték a környező téglafalak.

– Csönd! – parancsolt rá, miközben felemelte a földről. – Már megmondtam, hogy csak az egyikőtökre van szükségem.

A férfi nyöszörögni kezdett, de összepréselte az ajkát, és egész testében remegett. Aya vetett egy pillantást a kikötő felé, de nem látta Ronant, a Királyi Őrség egyik tagját, akinek a sikátort kellett volna szemmel tartania.

Ráadásul a szállító is eltűnt.

– Hárman kellene lennetek – jegyezte meg könnyedén, és tekintete ide-oda cikázott a két férfi között. – Hol van a szállítótok?

A földön fekvő férfi megrázta a fejét, s azt felelte:

– Csak ketten vagyunk.

Aya felsóhajtott, miközben elővette az oldalára erősített kötelet. Odahúzta a sebesült férfit a társához, és csak akkor engedte el, amikor leguggolt, hogy összekötözze a kezét. Nem megy innen sehová, főleg azért, mert egy kés áll ki a vállából.

– Felőlem nyugodtan hazudhatsz – jegyezte meg halkan. – De figyelmeztetlek, hogy a végrehajtó nem rajong érte.

A férfinak elakadt a lélegzete. Ó, igen, a királynő legfontosabb emberét messze megelőzte a híre! Még a Tanács külföldi tagjai is tudták, hogy nem ajánlatos ujjat húzni vele.

Aya felállt. Az ízületei merevek voltak, és fájtak a hidegtől. Előhúzott még egy darabka kötelet, és rácsavarta a másik férfi csuklójára, miközben újra a kikötő felé pillantott. Ronant továbbra sem látta. Talán a szállítót üldözte.

Elfojtotta a gyomrában kavargó kellemetlen érzést, és inkább az ereje után nyúlt.

– Ha jól sejtem, életben akartok maradni, igaz? – kérdezte a két férfitól, mire azok aggodalmas pillantást vetettek egymásra, majd alig észrevehetően bólintottak. Aya kieresztette az adottságát, és hagyta, hogy körülfonja ezt az életigenlést. – Akkor indulás!

2

Húsz átkozott perc – ennyi ideig tartott elvinni a két reszkető kereskedőt a kikötővel párhuzamosan elhelyezkedő szórakozónegyed, a Rouline peremén álló raktárépületbe. Aya azt remélte, hogy Ronan is ott lesz a szállítóval, de csak Liam, a Dyminara egyik Persije várta odabent, a megbeszéltek szerint.

– Ronan nincs veled? – kérdezte Liam, miközben becsukták maguk mögött a nehéz, fából készült ajtót, és magukra hagyták a két, székhez kötözött kalmárt.

– Nincs – felelte kurtán Aya, aztán fázósan összedörzsölte a tenyerét, és vágyakozva gondolt a kesztyűjére, amit nem talált meg a szobájában. Esküszöm, ha ez az átkozott éjszaka nem ér véget hamarosan… – Azt hittem, a szállítót vette üldözőbe, de ha nincs itt…

Liam felsóhajtott. A hold erős fénye árnyékokat vetett sötétbarna bőrére és felnyírt, fekete hajára. Megdörzsölte szögletes állát, és fintorgott a hideg miatt, miközben komoran megjegyezte:

– Nem először fordulna elő, hogy a Királyi Őrség egyik tagja elcsesz egy munkát.

A királynő ragaszkodott ahhoz, hogy a Dyminara együttműködjön az őrség tagjaival, akik a királynő védelméről és a város közbiztonságáról gondoskodtak. De a komolyabb fenyegetések a királynő elit Visya harcosaira, tudósaira és kémeire tartoztak. És mivel a Visyákat az isteni erő magvaival áldotta meg a Kilenc Istenség, ők voltak a legalkalmasabbak erre a feladatra. Az őrség és a Dyminara tagjai között feszült volt a viszony, de az őrök nem voltak olyan ostobák, hogy ellenük forduljanak, mert halálos veszélyt jelentettek.

A belvárosban megkondult a harang: egy órával elmúlt éjfél. Aya az ajtónak támasztotta a hátát, kihúzta magát, és így szólt:

– Azt állítják, hogy csak ketten voltak, és a szállító nem volt velük. Kezdd ezzel, amíg ideér!

Liam fogja kezdeni a kihallgatást, és a meggyőzőképességével ki fog szedni a kereskedőkből minden lehetséges információt, mire a végrehajtó megérkezik, és befejezi, amit ő elkezdett. A királynő legfontosabb embere volt a legalkalmasabb arra, hogy megtörjön egy informátort.

– Saudra vezessen engem! – mormolta Liam búcsúzóul, mintha védelmező istennőjükhöz imádkozott volna.

Aya egyetértően bólintott.

Jól jött volna nekik a segítség, az biztos.

Süvöltött a szél, miközben Aya elindult a város felé vezető ösvényen, úgyhogy kénytelen volt lehajtani a fejét a hideg ellen. Amikor a Ventaleh nevű szél könyörtelenül lecsapott a Mala hegységre, olyan hideg volt a harapása, hogy még a gránit is megfagyott. A legenda szerint az istenek a Ventaleh által emlékeztették az embereket arra, hogy könyörületességük révén a Visyák birtokolták ugyan az erejük egy bizonyos formáját, ők viszont képesek voltak megtisztítani a világot. Egyszer már megtették, és újra meg fogják tenni, ha a Visyák elfelejtik, hol a helyük.

De Aya fejében csak az a figyelmeztetés visszhangzott, hogy le fog fagyni valamije. A Tanács nem véletlenül tett meg mindent azért, hogy a juhtenyésztők elégedettek legyenek. Ha valaki jól akart élni Dunmeadenben, csupán gyapjúra és fegyverre volt szüksége. Aya pulóvere tökéletesen alkalmasnak bizonyult arra, hogy elcsavarja a pultos fejét, de a hideg ellen nem segített. Magával kellett volna hoznia a köpenyét is.

Aya sietősen átvágott Rouline szívén, és minél közelebb ért ahhoz a macskaköves úthoz, amely a szórakozónegyed végét és a Kereskedőnegyed kezdetét jelölte, annál gyorsabban lépdelt. Minél messzebb van a folyótól és a kikötőtől, annál jobb. A Loraine, amely a hegyek között eredt, átszelte a várost, és az Anath-tengerbe ömlött, lehozta a szelet a Malából, elviselhetetlenné téve a hideget.

Végre beért a Kereskedőnegyedbe, ahol a szél fülsértő sivításán kívül csak az üzletek és az éttermek bejárata fölött lógó fa cégtáblák nyikorgását lehetett hallani. A város legjobb étterménél, az Edennél Aya bekanyarodott az egyik mellékutcába. A színes ablaküvegek mögött halvány fény világított, és amikor lehunyta a szemét, és egyenletesen lélegzett, képes volt úgy tenni, mintha érezné a kandallókból az utcára szivárgó meleget.

Bizonyos időközönként – amikor valamelyik mahagóniajtó kitárult, és a tivornyázó emberek az utcára tódultak – nevetés és zene töltötte be a környéket. Egyetlen pillantásra sem méltatták Ayát, aki azt feltételezte, hogy észre sem vették. Tudta, hogyan kell beleolvadni az árnyékba. A láthatatlanságnak régóta hasznát vette.

Amikor a Főtéren hajnali kettőt ütöttek a harangok, egy népes és lármás csoport özönlött ki az egyik étteremből, és nagy hangon hosszan tartó együttműködést és életük végéig tartó békét ígértek egymásnak.

Aya vágott egy grimaszt, mert tudta, hogy holnap megint össze fognak veszni egymással a tarifákon, a kereskedelmi útvonalakon vagy bármi máson, ami biztosíthatja, hogy több pénz kerüljön a zsebükbe, mint amennyit megérdemelnek.

Seggfejek. Kivétel nélkül.

A csoport tagjai elbúcsúztak egymástól, aztán többségük a városnegyed peremén álló háza vagy valamelyik pompás szálloda felé indult, néhányan pedig a Rouline-ba mentek, hogy folytassák a dorbézolást. Egy fiatal férfi azonban kényelmes tempóban a városközpontnak vette az irányt.

Aya a nyomába szegődött az árnyékban, néhány lépéssel lemaradva tőle, hogy meggyőződjön arról, hogy senki sem követi őket. A férfi magas volt, és a vastag gyapjúkabát ellenére is látszott, milyen izmos. Miközben a szél összeborzolta a kabátja gallérjáig érő haját, egyenletes és hanyag léptekkel haladt, mintha semmi gondja nem lenne a világon.

Veszélyes így, egyedül sétálgatni éjszaka.

Aya megközelítette, és megvárta, amíg ráfordul a Kvártélyhoz vezető kanyargós és meredek útra, majd hangtalanul melléosont.

Aztán a férfi egyik karjának egyetlen gyors mozdulatával a kőfalnak nyomta, a másikkal pedig kést szorított a torkához.

– Jó tudni, hogy figyelsz, Will – nyöszörögte Aya.

– A fenébe is, Aya! – förmedt rá kését leeresztve a férfi, és szürke szeme haragosan megvillant. – Szerencséd, hogy nem öltelek meg – morogta, miközben napbarnított arca elvörösödött.

– Neked pedig az a szerencséd, hogy nem tettem mindenkinek egy szívességet azzal, hogy kinyírlak, miközben hazafelé ballagsz – viccelődött a nő.

Will még erősebben préselte a falnak, és megfeszült az állkapcsa, de amikor a szél befurakodott a sikátorba, mozdulatlanná dermedt, beleszagolt a levegőbe, és fintorogva így szólt:

– Olyan büdös vagy, mintha vizeletben és sörben fürödtél volna!

– Így szoktad magad bedumálni a hölgyek ágyába?

– Kíváncsi vagy a részletekre? – kérdezte vontatottan Will, miközben elvigyorodott, és még közelebb lépett Ayához, ám ő ellökte magától, s gúnyos hangon azt felelte:

– Inkább dőlök a saját tőrömbe!

Ekkor Will elkapta a kezét, szemügyre vette a bütykeire és az arcára száradt vért, s azt mondta:

– Úgy látom, jó nagy felfordulást csináltál. Már megint.

Aya egyetlen szempillantás alatt kitépte magát Will szorításából, majd kirúgta alóla a lábát, s miután a férfi tompa puffanással földet ért, fojtott hangon így szólt:

– Ha még egyszer hozzám érsz, kiderül, te is olyan erősen vérzel-e, mint az a fickó!

Will halkan és komoran felnevetett – a hangot visszaverték a sikátor kőfalai –, s miközben feltápászkodott, azt felelte:

– Szokás szerint elbűvöltél a modoroddal. Az istenek óvják, aki meglát, és azt hiszi, hogy olyan ártalmatlan vagy, amilyennek látszol! Van használható információd számomra? Ha igen, akkor ki vele! Mindjárt megfagyok, és valóban vár valaki egy meleg és puha ágyban. Neked pedig sürgősen meg kell fürdened.

Ayának már a száján volt a dühös válasz, de inkább gyorsan visszanyelte. Higgadtan keresztül tudott sétálni egy kocsmai verekedésen, de Will… Neki mindig sikerült felbosszantania. Addig piszkálta, amíg el nem szakadt nála a cérna.

Will apja, Gale volt az első Visya Dunmeaden történetében, aki bekerült a Talai Kereskedelmi Tanácsba. Sikerült megerősítenie hazája helyét a kereskedelemben, pedig a Trahirhoz hasonló királyságok sokkal több ínyencséget kínáltak. Ám ez nem változtatott azon a tényen, hogy Gale és a fia voltak a legnagyobb gazemberek, akikkel Aya valaha találkozott. Attól a naptól fogva megvetette őket, amelyen Will beállított hozzájuk a hírrel, hogy az anyja Gale egyik üzleti útján meghalt.

Arról nem is beszélve, hogy Aya majdnem miatta vesztette el a Dyminarában elfoglalt helyét.

De Willnek igaza volt a hideggel – és a fürdéssel – kapcsolatban. Mindamellett őszintén sajnálta azt a nőt, aki az ágyában várta.

– Az élvezetekre még várnod kell egy kicsit – közölte a férfival. – Fegyvereket akartak. A vásárlók a raktárban vannak, de a szállító kiosont a hátsó helyiségből, mielőtt odaértem. Ronan pedig nem volt sehol.

– Hogy érted azt, hogy nem volt sehol? – kérdezte döbbenten Will, miközben leporolta magát, és lesimította tintafekete haját.

Aya ma este megjárta a poklokat Ronan miatt, de Will fenyegető hanghordozása arra késztette, hogy féken tartsa a csalódottságát. Mindenki tudta, hogy nem ajánlatos kivívni a végrehajtó haragját.

Fiatalabb korukban iskolatársak voltak, és akkoriban Aya könnyebben megfeledkezett arról, hogy Will Sensainos-adottsága, vagyis az a képessége, hogy az érzéseket és az érzékelést manipulálja, a félelemre, a kétségbeesésre, sőt a fájdalomra is kiterjed. A jóképűség álarca mögé rejtőzött. A haja sűrű és hullámos volt, a bőre pedig enyhén olívaárnyalatú, ezért mindig napbarnítottnak látszott – ráadásul markáns arcéle és tökéletesen szabott ruhái nyilvánvalóvá tették, hogy nemesi származású. Mindenki arra számított, hogy átveszi majd apja kereskedőbirodalmát.

Will azonban belépett a Dyminarába, és kiderült, hogy egyértelműen nagyobb tehetsége van ahhoz, hogy a királynő végrehajtója legyen, mint a Tanács felügyeletéhez.

Dunmeaden sötét hercege.

Azok, akik látták őt büntetéseket osztogatni, épp eleget pletykáltak ahhoz, hogy bármerre is járt, mindenütt rettegjenek tőle.

– Ronan valószínűleg lerészegedett valamelyik bárban – felelte végül halkan Aya.

– Ezek szerint kudarcot vallottál – jelentette ki lassan Will. – A szállítót elvesztettük.

– Talán utolértem volna őket, ha nem ragaszkodsz ahhoz, hogy a hírvivőd legyek – sziszegte Aya, miközben végigmérte a férfit.

Rettenetesen dühítette, hogy mint valami ölebnek, be kellett számolnia az eredményeiről Willnek – ám sikerült ellenállnia a kísértésnek, hogy előhúzza a kését.

Will egyetlen szó nélkül a Kvártélyhoz vezető, kanyargós utca felé fordult, és vetett egy várakozásteljes pillantást a nőre. Aya, bár kelletlenül, csatlakozott hozzá, de hallgatott, így csak a szél fütyülése törte meg a csöndet. Azt remélte, hogy a férfi egyenesen a raktárépületbe megy, ő pedig nyugodtan hazatérhet.

Haza. Amikor eszébe jutott, hogy a Kvártélyban, a Dyminara kicsiny, palotaszerű otthonában kellemes meleg várja, majdnem hangosan felnyögött. Merev volt a teste a hidegtől és a kocsmai verekedéstől. Elara remélhetőleg kint hagyott egy kis chaucholdát az étkezőben. A hagyomány szerint akkor szolgálták fel ezt a mézes, meleg italt, amikor a Ventaleh süvölteni kezdett. A királyi konyha főszakácsnője így fogalmazott volna, mialatt a közeli Mala hegység csúcsaira szegezi tekintetét: „Arra való, hogy kordában tartsa a szellemeket, és épségben tartsa a testet. A Ventaleh nem hajlik meg senki, még a Dyminara előtt sem.”

– Talán nyugatról érkezett barátaink bőkezűen bánnak majd az információval, és megkímélhetlek téged egy úttól – közölte végül vészjósló hangon Will, miközben a földre szegezte tekintetét. – Miként sikerült megbizonyosodnod arról, hogy fegyvert vásárolnak?

Aya vetett rá egy pillantást, de Will továbbra is töprengő arccal meredt maga elé.

– A pultos volt az egyetlen, akit beengedtek a hátsó terembe – felelte közömbösen. – Csupán el kellett juttatnom a megfelelő tudatállapotba, és elterelnem a figyelmét.

– Vagyis elkábítottad a szépségeddel, rávetted, hogy kiadja a titkait, aztán szétverted a bárját – mondta Will a nő sör- és vérfoltos ruháira pillantva, majd felröhögött. – Hihetetlen!

– Elviselhetetlen vagy.

– Ezt már másoktól is hallottam. És az érzés kölcsönös, drága Aya!

Három éve dolgoztak együtt a királynő Tríájában, amelyet a korona három legmegbízhatóbb Dyminarája alkotott, de ennyi idő alatt sem lett jobb a kapcsolatuk.

Aya úgy döntött, hogy nem törődik a férfival, és a palotára pillantott. A Kvártély a magasabban fekvő Királyi Birtok hátsó részén volt, a város fölött.

– Azt hiszem, fel kell keresnem Ronant, miután végeztem a kereskedőkkel – mondta halkan Will.

Aya felvonta a szemöldökét, miközben bementek a palota vaskapuján, és rátértek a Kvártély felé vezető, sudár fenyőfákkal szegélyezett, sziklás ösvényre.

– És most miért nem a raktárba mész? – kérdezte a férfitól.

– Már mondtam, hogy várnak egy jó meleg ágyban – felelte Will, majd a nő grimaszát látva elnevette magát. – Istenek, micsoda pillantás! Nyugodj meg végre! Át akarok öltözni, mert gyűlölöm ezeket a nemesi göncöket – mutatott bosszúsan kétsoros kabátjára és fekete nadrágjára.

Aya közölni akarta vele, hogy annyi mindent gyűlölhet saját magával kapcsolatban, hogy a ruházatának van a legkisebb jelentősége, de inkább nem szólt semmit. Elhaladtak az istállók előtt, aztán az ösvény elkanyarodott, s egy tisztásra értek, melynek közepén a Kvártély állt.

Sokkal kisebb volt, mint a királynő palotája, de a szürke kőhomlokzat miatt impozáns látványt nyújtott. A benti fények halványan megvilágították a színes ólomüveg ablakokat.

Átmentek a boltív alatt, amely elválasztotta a Dyminara területét a királynőétől, és felkaptattak a kanyargós ösvényen a külső folyosókig, melyek az ápolt kertet vették körül. A fehér téli rózsákat alig lehetett látni a fáklyák fényében, amik kitartóan lobogtak, mert az Incendek lángját még a Ventaleh sem tudta kioltani.

A hatalmas tölgyfa ajtón belépve a központi csarnokba értek. A magas falak boltíves famennyezetben végződtek, de a tágas helyiség mégis meleg és otthonos volt. A kőpadló közepére vörös szőnyeg volt leterítve, amelyen hosszú faasztal állt. A jobb oldalon lévő, kopott faajtók mögött volt az étkező, a bal oldali falat pedig egy hatalmas kandalló foglalta el, melyben még pislákolt a tűz.

Aya azonnal a kandallóhoz sietett, és kezét a vörösen izzó parázs melege felé nyújtotta. Közben vetett egy pillantást az asztalra, és bosszúsan felszisszent: a chaucholda elfogyott.

– Kiszúrt esetleg valaki a Squalban, aki miatt aggódnunk kellene? – kérdezte Will, miután csatlakozott hozzá.

Aya megvetően felhorkant, mert eszébe jutott, mekkora felfordulás lett a bárban.

– Nem. És ha mégis felfigyelt ránk valaki, akkor azt fogja hinni, hogy Mathias céhe garázdálkodott – felelte. Mathias vasmarokkal tartotta kézben Dunmeaden alvilágát. A tolvajait és a bérgyilkosait mindenki ismerte. Az volt a szerencséjük, hogy a királynő nem távolította el őket a városból; és ez volt a szerencséje a Dyminarának is, mert nekik köszönhetően a korona emberei nem keltettek akkora feltűnést. – És az őröket is elintéztem – tette hozzá.

Amikor ezt kimondta, hirtelen úrrá lett rajta a kimerültség.

Nem volt idegen számára az erőszak. A Visyákat arra szólították fel az istenek, hogy a világot és a benne lakó embereket védelmezzék és szolgálják, és a Dyminara tagjai voltak az akaratuk legtisztább megtestesülései. Néhány Visya nem így szolgált, Ayát azonban többféle szempontból is arra teremtették, hogy ez legyen belőle. De nem lelte örömét azokban a pillanatokban, amikor kioltott egy életet. Vagy az is lehet, hogy egyszerűen nem törődött az ezzel kapcsolatos emlékekkel.

Will újra a nő véres kezét bámulta, s végül halkan azt mondta:

– Veszélyt jelentettek a királyságra.

Aya érezte, hogy a férfi adottsága suttogni kezd ellene, és egyre nehezebbé válik a felszín alatt.

– Nincs szükségem a megbocsátásodra, úgyhogy ne turkálj a fejemben! – mordult rá a végrehajtóra.

– Csak azon töprengtem, mitől keletkezett az a ránc a homlokodon. Ráadásul a bűntudatod sebezhetővé tesz. Akkor a leggyengébb a pajzsod. Ezt már régen megtanultam.

– A bűntudatom azt jelenti, hogy nem váltam szörnyeteggé.

Eggyel megint gyarapodott a hazugságok száma.

– Nem úgy, mint én – közölte ridegen Will, és elvörösödött dühében. – Ha meg akarsz sérteni, Aya, akkor legalább lehetnél annyira udvarias, hogy befejezed, amit elkezdtél.

A nő túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy vitatkozzon vele. A tűz melege mindjobban beszivárgott a csontjaiba, és mindjobban úrrá lett rajta a kimerültség. Ki kellett aludnia magát, mielőtt a királynő elé járul.

– Hajnalban találkozunk – mondta fásultan Willnek. – Addig próbálj kitalálni valami hasznosat! És légy óvatosabb! Ha így bandukolsz az utcán, meg fogod öletni magad.

Will szemében visszatükröződtek a lángok, és megvilágították a szürke szemét tarkító zöld pettyeket. Félrebillentett fejjel szemügyre vette a nőt, miközben néhány fekete hajtincs a homlokába hullt, s így szólt:

– Ha nem ismernélek jobban, drága Aya, még azt hihetném, hogy aggódsz értem.

– Ne áltasd magad! – vágott vissza a nő. Will létezése állandóan a kereskedők gyűlöletes gőgösségére emlékeztette, de azt el kellett ismernie, hogy ha valóban konfliktusba keverednek Trahirral, a férfi ereje és agyafúrtsága mind a tanácsteremben, mind – isten ments! – a csatamezőn hasznos lehet. – Én Tala érdekeit tartom szem előtt. Ha rosszabbra fordul a helyzet, nem lesz időnk arra, hogy találjunk valakit a helyedre.

Will gúnyosan a mellkasára helyezte a tenyerét, s azt felelte:

– Igazán megtisztelő, hogy ilyen fontos embernek tartasz.

Aya dühösen összeráncolta a szemöldökét, miközben elindult a csarnok hátsó részében lévő lépcső felé.

– Ne feledkezz meg a fürdésről! – kiáltotta utána Will. – Innen is érzem a szagodat.

Aya bemutatott neki a középső ujjával a válla fölött, és a férfi nevetése végigkísérte, miközben lassan lépdelt felfelé a lépcsőn a szobája felé. Egyre vastagabbnak érezte a kezére és az arcára száradt vért.

Emlékeztette magát, hogy az istenek és a királyság szolgálata megtiszteltetés.

Ám lehet, hogy az ő esetében büntetés is.

3

Aya üvöltött.

A hang kiszakadt a torkából, miközben átnézett a fal pereme fölött. A fiú teste a fal tövében hevert, s jajveszékelése belehasított a levegőbe, miközben törött karját szorongatta. A csont átfúrta a bőrét.

Aya nem szándékosan tette.

Nem szándékosan tette.

Nem szándékosan tette.

De ez nem számított, mert Willből valósággal ömlött a vér, és vörösre festette a füvet.

Aya lerohant az ösvényen a fal tövéhez, ám valaki elkapta a derekát, s olyan erővel szorította, hogy kipréselődött belőle a levegő. Egy fehér bőrű, kék szemű, fekete hajú gyógyító volt az, aki komor arccal elrángatta Willtől.

Will feje oldalra billent, és miközben találkozott a pillantásuk, üvegessé vált a tekintete.

Aya megint felüvöltött.

Kétségbeesetten igyekezett kiszabadulni a gyógyító szorításából, hogy odamehessen Willhez. Meg akart győződni róla, hogy nem halt meg, és be akarta bizonyítani saját magának, hogy nem szörnyeteg, mert ettől rettegett a legjobban.

Ekkor az égbolton vakító fény villant, és sikerült kiszabadulnia; a gyógyító élettelen teste pedig tompa puffanással zuhant a földre.

Azután minden elsötétült…

*

Aya rémülten felriadt, és ösztönösen megmarkolta az éjjeliszekrényen heverő tőrt.

Álom. Csak egy álom volt.

De a szíve hevesen vert, és a hideg verejték átitatta azt a pamut hálóruhát, amelyet a legutóbbi randija alkalmával csent el Eliastól, egy fiatal nemestől. Körbenézett a szobájában, mert képtelen volt megszabadulni attól az érzéstől, hogy rejtőzik valami az árnyékban.

A Phanmata – mondta volna az apja a régi nyelven, vagyis az istenek nyelvén. – A rémálmaidból hátramaradt kísértetek nem árthatnak neked, mi couera.

Szívem. Az apja régen csak az anyját szólította így, de az anyja meghalt.

Aya érezte, hogy az izmai lassan ellazulnak. Elengedte a tőrt, majd visszahanyatlott a párnára, és kényszerítette magát, hogy egyenletesen lélegezzen.

Egy évvel ezelőtt álmodott utoljára a gyógyítóval. A rémálom mindig ugyanúgy kezdődött, azzal az emlékkel, amelytől felkavarodott a gyomra. Azután átalakult valami mássá.

A királynő nem vette fel a Dyminarába.

Will meggyilkolta azért, mert rávette, hogy leugorjon.

Saudra, a meggyőzés istennője megfosztotta az adottságától.

De a maihoz hasonló rémálmok voltak a legrosszabbak, amikor Will nem kelt fel a földről, és Aya néhány perc leforgása alatt két életet is kioltott.

Lehunyta a szemét, mélyet lélegzett, és rákényszerítette a félelem láthatatlan ujjait arra, hogy elengedjék. Rengeteget dolgozott azon Galdával, a Dyminarák edzőjével, hogy képes legyen uralkodni a tudatállapota fölött. Nyolcéves korában kezdte a kiképzést, azon a napon, amelyen megtudta, hogy meghalt az anyja.

A Caelik többségéhez hasonlóan az anyja is úgy született, hogy hallotta a szél suttogását. Aya apja mindig azt mondogatta, hogy azért kel útra annyiszor a kereskedőkkel, mert követnie kell a szél hívását, különben megtagadná a saját lelkét. De Aya hallotta, hogy a szülei veszekedtek, mielőtt anyja elindult arra a végzetes utazásra: az apja könyörgött neki, hogy ne szálljon hajóra a változékony őszi időjárásban, de ő azt felelte, hogy Gale nemcsak a bérét tartaná vissza, hanem kártérítést is követelne a kiesett munkáért, azt pedig nem engedhetik meg maguknak.

És még mindig a fülébe csengett, ahogy Gale hírnöke felolvasta a szerencsétlenség során elvesztett emberek és tárgyak listáját, mintha ugyanannyit érnének, és Eliza neve is köztük volt.

Gale gyáva volt, ezért a fiát küldte el maga helyett a hírrel. Egy gyereknek kellett elvégeznie egy felnőtt munkáját. És Will, aki akkoriban még csak egy vézna, tízéves kisfiú volt, oldalra hajtott fejjel és összeráncolt szemöldökkel bámulta Ayát, miközben az apja összeomlott. Mintha…

Mintha érezte volna azokat a borzalmas dolgokat, amiket Aya az anyjának mondott, mielőtt elutazott. Mintha azon töprengett volna, hogy miért nem roppan össze ő is a bűntudat súlya alatt.

Amikor néhány évvel később Will szintén elvesztette az anyját, Aya azon tűnődött, vajon szabad lesz-e neki zavartalanul gyászolnia. Talán a gazdagok megengedhetik maguknak az efféle dolgokat.

Aznap éjjel, amikor a gyász olyan erősen hozta elő Aya erejét, hogy elájult, Galda talált rá az erdőben. És ő ajánlotta fel neki azt a dolgot, amire már nyolcévesen is óriási szüksége volt: az önuralmat.

De a falnál történt eset után Aya megtanulta, hogy az önuralom nem állandó.

Fegyelmet igényel.

Összpontosítást.

Óvatosságot.

Ezeket a tulajdonságokat sulykolták bele az elmúlt tizenhárom év során.

Mert nem szándékosan tette. Önkéntelenül buktak ki belőle azok a szavak, amelyeket Will fejéhez vágott a fal tetején azon a napon.

Nyilvánvaló, hogy gyűlölsz engem, de van még ott valami más is, nem igaz, drága Aya? Valami, amivel inkább nem foglalkozol.

Az anyja mindig azt mondogatta, hogy Hepha, az Incendek védelmező istene a lángjával ugyan nem áldotta meg Ayát, de a büszkeségével igen.

Willnek sikerült felbosszantania, és elvesztette az önuralmát. És amikor ez megtörtént, minden darabokra tört a köztük lévő keserűségen és gyűlöleten kívül.

Aya túlságosan veszélyes.

Aya aznap este elvonszolta magát Gale házához, és a folyosón várakozott, miközben Will Galdával vitatkozott a szobájában. Will azt hajtogatta, hogy Ayát el kell távolítani a jelöltek közül, mielőtt valaki másnak is baja esik.

Azt mondta, hogy Aya akár meg is ölhette volna, és a Dyminarában nincs helye olyasvalakinek, aki nem képes uralkodni magán.

Aya egyetlen álma. Az egyetlen esélye arra, hogy az apja nyugodtan tölthesse a teleket, és ne kelljen egyik napról a másikra élnie. Az egyetlen hely, ahol tehetne valami jót.

Will elhatározta, hogy porrá zúzza az egészet.

Aya sohasem bocsátott meg neki.

Will megpróbálta elvenni tőle a jövőjét, ráadásul hatást gyakorolt rá, mert felszínre hozta azt a kellemetlen érzést, amelyet Aya megtanult szigorúan elzárni: az önuralom hiányát, amit az évek során egyre mélyebbre ásott, míg végül sikerült meggyőznie magát arról, hogy az adottságát kizárólag ő irányíthatja.

Mintha a Willben lakozó sötétség összekapcsolódott volna a benne lakozó sötétséggel, és semmit sem tehetett ellene.

És ezért gyűlölte őt.

A közelgő hajnal sápadt, szürke fénye beszűrődött a szoba boltíves ablakán, és Aya tudta, hogy már nem fog visszaaludni. A tekintete megakadt az éjjeliszekrényen heverő Conoscenzán, az istenek könyvén. Az elnyűtt, bőrkötéses kötet hagymahéjszerű lapjai a Sagéhoz, vagyis a bölcsesség istennőjéhez intézett Bizonyosság imádságánál voltak nyitva – Aya tegnap éjjel vigaszra lelt a soraiban. Egymást kergették a fejében azok az információk, amelyeket összeszedett arról, hogy Trahir a Tanács tudta nélkül akar fegyvereket vásárolni.

Megint a könyv után nyúlt, de abban a pillanatban nyikorogva kinyílt az ajtó, és a résben felbukkant egy szőke hajzuhatag.

– Borzalmasan nézel ki – közölte vigyorogva barátnőjével Tova, miközben belépett a szobába, két bögre gőzölgő chaucholdával a kezében.

– Nem te vagy az első, akinek ez a véleménye – felelte Aya, az ágyával szemben lógó tükörbe pillantva.

Sötétbarna haja kiszabadult a hosszú fonatból, és fürtjei az arcába lógtak. Sápadtabb volt a szokásosnál ‒ apjától örökölt bőre nyáron ugyan könnyen lebarnult, ám a téli hónapokban kifakult, és a nyugtalanul töltött éjszaka csak rontott a helyzeten. Az alatta lévő sötét karikák miatt világoskék szeme olyan hidegnek tűnt, mint a jég. Will egyszer megjegyezte, hogy a szeme színe tökéletesen illik a jelleméhez.

Ráfért volna még néhány óra alvás. De legalább lemosta magáról a vért.

Tova átnyújtotta neki az egyik bögrét, ledobta magát az ágy szélére, majd hanyag csuklómozdulattal begyújtott a kandallóba. Aya nagyon szerette a barátnőjét. Azóta ismerték egymást, mióta megtanultak járni, és a kiképzésük során az is nyilvánvalóvá vált, hogy az ember jobban jár, ha Tova oldalán harcol, mint ha ellene. Nem véletlenül lett a királynő tábornoka.

Aya elsősorban a hűsége és a kegyetlensége miatt kedvelte, ugyanakkor Tova képes volt felmelegíteni egy szobát télen, és ez is mellette szólt.

– Úgy hallottam, érdekes estéd volt, de örülök, hogy legalább lemostad magadról a mocskot – mondta Tova, miközben italába kortyolva felvonta tökéletesen ívelt szemöldökét. Sápadt arca mindig enyhén rózsaszín árnyalatú volt, mintha Incendként a benne lakozó tűz melege állandóan a felszín alatt kavarogna.

– Beigazolódott a gyanúnk azzal kapcsolatban, hogy Trahir megszegte a kereskedelmi megállapodásokat, és Will csak a bárban lezajlott verekedésről számolt be neked? Szánalmas. És egyébként is, mikor közölte veled? – kérdezte Aya.

– Ma reggel – felelte Tova, miközben haját a válla mögé lökte.

Egy pillanatra kivillant a füle mögött lévő tetoválás, amely egy három vízszintes vonallal négy részre osztott, csúcsára állított háromszöget ábrázolt. Néhány Visya magára tetováltatta a rendje jelképét, mások viszont egyszerűbben mutatták ki tiszteletüket a rendjük iránt. Aya anyja például egy ezüst nyakláncon viselte a Dultra rend, vagyis az elementáris erők birtokosainak szimbólumát, és sohasem vette le. Most valahol az Anath-tenger mélyén hevert.

Három éve, amikor Tova berángatta barátnőjét egy tetoválószalonba, Ayának megfordult a fejében, hogy kettőt is varrat a csuklójára az Espri rend (amelynek tagjai a tudatot, az érzelmeket és az érzékelést manipulálták) koncentrikus köröket ábrázoló szimbólumából. De végül beérte eggyel, mert a vérével kellett megpecsételnie, hogy a Dyminarához tartozik, és a tenyerén lévő seb akkor még viszketett. Mindig elfogta a büszkeség, amikor ránézett. A Dyminara lett az új rendje. Az otthona. Azzal mutathatta ki a tiszteletét Saudra iránt, hogy pontosan azt tette, amire az istenek a Visyákat rendelték: védelmezte a világot.

Ez a jelkép elegendőnek bizonyult számára.

– Will elég korán kelt – folytatta Tova. – Alig várta, hogy Elara feltegye a tűzre a chaucholdát, és ugyanolyan fáradtnak látszott, mint te. Mintha egy különleges nővel töltötte volna az éjszakát.

– Valószínűleg megünnepelte Marie-val a sikeres estét – dünnyögte Aya, miközben felrémlett előtte az a barna hajú, szép arcú lány, akivel Will a múlt héten együtt vacsorázott. – Az istenek segítsenek neki!

– Szerintem Marie rosszabb társaságban is tölthette volna az éjszakát – vágta rá Tova.

– Igazán?

– Will arrogáns, de jóképű. Ettől persze nem elviselhetőbb, amikor kinyitja a száját. Bárcsak ne végezné olyan jól a munkáját! Akkor nem kellene szenvednünk miatta – jelentette ki Tova, miközben mogyoróbarna szeme vidáman felcsillant, és vállával megbökte Ayát, aki aggódva méregette a barátnője bögréjében lötyögő italt. – Te is megünnepelted valakivel a győzelmet?

Aya vágott egy grimaszt. Tova is tudta, hogy Elias túlságosan régimódi ahhoz, hogy feljöjjön a Kvártélyba egy ilyen kései órán. Vagy túlságosan gyáva. Aya nem is értette, hogy a férfi miért ment bele ebbe a kapcsolatba, hiszen mindketten tudták, hogy nincs jövője. Elias nemesember volt, ezért nemesi származású feleségre volt szüksége. Aya pedig…

Ő már régen megtanulta, hogy semmi sem terelheti el a figyelmét a feladatáról.

Tova letette a bögrét az éjjeliszekrényre, felemelte a Conoscenzát, elgondolkodva belelapozott, aztán a paplanra hajította. Aya halkan felsóhajtott. Tova imádta a káoszt: soha nem oda tette vissza a tárgyakat, ahonnan elvette. Előszeretettel billentette ki az egyensúlyából Aya életét, aki a rendet, a rendszert és az irányítást szerette. Megnyugtató volt az a tudat, hogy minden pontosan ott van, ahol hagyta, és ha valaminek megtalálta a helyét, akkor az mindig ott lesz, függetlenül attól, mi történik körülötte.

– Jó könyveket nem szoktál olvasni? – kérdezte Tova.

– Azokra a borzalmas romantikus regényekre gondolsz, amelyekkel nem tudsz betelni?

– Szerinted borzalmasak. Szerintem szenvedélyesek.

– Nappal Tala vérengző tábornoka, éjjel pedig egy javíthatatlan romantikus – mondta Aya vigyorogva.

A barátnője vállat vont, s azt felelte:

– Nem lehet mindenki állandóan egykedvű és komoly.

– Én is ki szoktam kapcsolódni!

– Számodra ezt a fafaragás jelenti – közölte Tova, s vágott egy grimaszt. – Esküdni mernék rá, hogy a pengék hozzánőttek a kezedhez. Talán kereshetnél magadnak egy olyan hobbit, amelynek nincs köze a fegyverekhez és az istenek tiszteletéhez.

Aya hátradőlt, összefonta a karját, s azt felelte:

– Két nappal ezelőtt elmentem veled szórakozni.

– Igen, és az este minden egyes pillanatát gyűlölted – jelentette ki színpadias sóhajjal Tova.

Ez nem egészen felelt meg az igazságnak. Találkoztak néhány Animával, akik a királynő hadseregében szolgáltak. Tova élvezte a társaságukat, mert ismerte őket, de Aya nem akart közelebbi ismeretségbe kerülni velük. Azzal is beérte, hogy ott lehet. Sohasem volt olyan tüzes és szenvedélyes, mint Tova, aki szinte mágnesként vonzotta magához az embereket. Született vezető volt, és a parancsnoksága alatt álló katonák szerették és tisztelték. Aya inkább kívülálló maradt. Láthatatlan és észrevehetetlen. Tökéletesen illett hozzá a csönd.

– Nos, mi a terved mára? – kérdezte Tova. – Természetesen azon kívül, hogy beszámolsz Giannának a királyságot fenyegető veszélyről.

– Segítek előkészíteni a Pirkadatot – felelte Aya.

Tova felnyögött, és hátrahanyatlott az ágyra, majd panaszos hangon így szólt:

– Hepha segítsen rajtam! Az anyám valószínűleg már teljesen megbolondult. Emlékszel, mennyi girlandot kellett fellógatnunk tavaly? Még mindig gyantásak az ujjaim.

A téli fesztivált Szent Evie és áldozata tiszteletére rendezték meg. Több száz évvel ezelőtt a háború miatt felhasadt a világot és a Túlvilágot elválasztó fátyol, ezért az istenek kénytelenek voltak megsemmisíteni a Decachirékat, vagyis azokat a hatalomra éhes Visyákat, akik végtelen, isteni erőre vágytak.

A háború előtt a Visyák ereje nyers volt. Nemcsak egy bizonyos adottsággal rendelkeztek, hanem mind a kilenccel. Ezek a képességek az adott egyénben lévő forrásból táplálkoztak, és a forrás mélysége határozta meg, hogy egy Visya milyen messzire mehet önmaga felemésztése nélkül.

De a Decachiré gyakorlói feszegetni kezdték a forrásaik határait, és egyre messzebbre mentek azért, hogy erősebbek legyenek. Számukra nem léteztek határok.

Nem érték be azzal, hogy az istenek megáldották őket – istenek akartak lenni. Néhányan megpróbálkoztak az adottságok közönséges földi halandókba történő beültetésével is, mert úgy gondolták, hogy az isteni erőnek az a legnyilvánvalóbb bizonyítéka, hogy képesek Visyákat teremteni – és a háború során a saját céljaikra akarták felhasználni őket.

Ám ezt a veszélyes kísérletet csak kevesen élték túl.

A Decachirék majdnem elpusztították a világot, miközben a gyakorlóik kiterjesztették sötét adottságaikat. Elég erősek akartak lenni ahhoz, hogy megöljék az isteneket.

De Evie mindenkit megmentett.

Már csak három nap volt hátra a Pirkadatig, és az egész város lázban égett. Fellógatták a girlandokat, meggyújtották a gyertyákat, az Athatisok, vagyis a Dyminarát védelmező szent farkasok pedig ünnepélyes vadászatot rendeztek.

– Inkább gyere velem, és bízd Caleigh-re a dekorálást! – javasolta Aya. Tova húga tényleg sokkal jobban értett hozzá. Terraként a föld adottsága miatt bármelyik magból növényt tudott varázsolni, és jóval türelmesebb volt a nővérénél. – Pitéket fogok sütni az apámmal.

Tova bólintott, aztán odabújt Ayához, és a vállára hajtotta a fejét. Aya közelebb húzódott hozzá, és kiélvezte a nyugalom és a béke pillanatát, miközben mélyen beszívta barátnője fahéjillatát.

– Minden éjjel ez van rajtad? – kérdezte egyszer csak Tova, és finoman megrángatta Elias hálóruháját. Azután felsikított, és elhajolt Aya ütése elől. – Egyébként nálam van a kesztyűd. Sokkal szebb, mint az enyém.

– Borzalmas vagy – morogta Aya, miközben felkelt az ágyból, és a hidegtől libabőrös lett a lába.

– Tudom – felelte Tova, és felkacagott.

4

Will szinte biztosra vette, hogy nem fogja kibírni ezt a napot anélkül, hogy ne ölne meg valakit.

A hajnali napsugarak bekúsztak a palota tágas előcsarnokát szegélyező boltívek alá, és vakítóan szürkére festették a macskaköveket. Will megdörzsölte a halántékát. A chaucholda mákszemnyit sem segített egyre hevesebb fejfájásán.

Egy teljes éjszakájába került, mire megtörte a két kalmárt, pedig semmiféle erővel sem rendelkeztek. Állítólag bűnnek és bűncselekménynek számított arra használni az adottságokat, hogy ártsanak valakinek, de a királyság védelme érdekében mindig találtak Willnek egy kiskaput. Gianna gondoskodott erről.

Will már régen felhagyott azzal, hogy az istenekhez imádkozzon megbocsátásért. Valószínűleg meg sem hallgatták volna.

Mélyet lélegzett, és amikor megpillantotta a közeledő Ayát és Továt, sűrűn pislogni kezdett, mintha ezzel megszabadulhatna a kínzó fejfájástól. A tábornok szűkszavúan üdvözölte, Aya pedig hallgatott, és mogorván végigmérte. Will gyűlölte, amikor ezzel a tekintettel néz rá – úgy érezte, egyenesen a lelkébe lát –, így aztán viszonozta a szívességet, és ő is végigmérte. A királynő szeme szorosan a csípőjére simuló fekete bőrnadrágot, fekete csizmát és fekete pulóvert viselt, mély dekoltázzsal. Sűrű sötétbarna haját fehér szalaggal fogta lófarokba – mintegy az ártatlanság jegyében.

Ha hinni lehetett Eliasnak, Aya egy cseppet sem volt ártatlan, legalábbis a fiatal nemes erről zagyvált a bárban a múlt héten. Willnek megfordult a fejében, hogy az adottsága segítségével elhallgattatja, már csak azért is, hogy nyugodtan élvezhesse a saját társaságát.

Csekély erőfeszítésébe került volna, főleg egy olyan tökfilkó esetében, mint Elias.

Ayát szemmel láthatóan feldühítette Will arcátlansága, ezért a férfi rámosolygott, miközben végigmentek a folyosón, mert tudta, hogy ettől elborul az agya.

Imádta felbosszantani!

Gianna magánlakosztálya a palota keleti szárnyában volt. A szürke, durva kőfalak miatt a kastély olyan benyomást keltett, mintha a hegyből nőtt volna ki – ami elképzelhető is volt, mivel a városra néző szorosban helyezkedett el. Az ablakokon és a boltíveken keresztül tökéletesen rá lehetett látni a kikötő felé elnyúló Dunmeadenre; szinte az a hely is tisztán kivehető volt, ahol a Loraine az Anath-tengerbe ömlött.

A gazdagon díszített palota falain a Conoscenza jeleneteit ábrázoló festmények lógtak, a vasszerkezeteket és -szerelvényeket pedig arany és ezüst borította.

– Nagyon csöndes vagy ma, William – jegyezte meg egyszer csak Tova, megtörve a csöndet. – Talán nem aludtál eleget?

– Nem mindenki engedheti meg magának a szépítő alvást. Nekünk dolgoznunk kell – felelte gúnyosan a végrehajtó.

Will nem gyűlölte a tábornokot, de nem is voltak barátok, és ezt valószínűleg Ayának köszönhette – bár ehhez a makacsságuknak is lehetett némi köze, ami miatt sokat vitatkoztak, sőt néha verekedésig fajult a dolog.

Ezúttal is lángok szivárogtak elő Tova ujjaiból, miközben a férfira mosolygott. Sohasem riadt vissza a kihívástól.

– Hagyjátok abba! – mordult rájuk Aya, amikor Gianna lakosztályához értek, miközben odabiccentett az őröknek.

– Ünneprontó vagy – felelte halkan a barátnője, és amikor a dupla szárnyú tölgyfa ajtó kitárult, ujjai hegyéről eltűntek a lángok.

Gianna a kör alakú szalonban ült, egy alacsony, ovális üvegasztal mellett. Hosszú, fehér ruhát viselt, amely csak egy árnyalattal volt világosabb a bőrénél. A bal oldali ablakok előtt habkönnyű függönyök lógtak, amelyek áteresztették a kora reggeli napfényt. Mindannyian letérdeltek, de Gianna türelmetlenül legyintett.

– Gyertek ide, és üljetek le! – mondta, majd az asztalon lévő sütemények felé biccentett. – Szolgáljátok ki magatokat!

Aya elfoglalta szokásos helyét a királynővel szemben lévő, zöld bársonnyal borított, kétszemélyes kanapén, Will mellé ült, Tova pedig a kanapé melletti masszív karosszéket választotta. Gianna kitöltötte a teát, miközben nekiláttak falatozni, mintha egyenrangúak lennének.

Will eleinte nem tudott mit kezdeni Gianna közvetlen modorával, de aztán hozzászokott, ahogy a királyság többi alattvalója is, amióta hét éve a fiatal királynő elfoglalta a trónt, mivel apját elvitte egy súlyos betegség. Tökéletes volt az időzítés, az istenek nyugosztalják: két évvel később ugyanis Willt felvették a Dyminarába, s Gianna bejelentette saját Tríája létrehozását.

A királynő közelében volt a helye, aki gondoskodott arról, hogy ott is legyen. Gianna harmincöt éves volt, tizenkét évvel idősebb Willnél – ennek ellenére évek óta azt pletykálták, hogy nem csupán végrehajtóként a királynő legfontosabb embere.

Nem mintha Gianna nem válogathatott volna a szeretők között. Gyönyörű volt, aranybarna haja szinte ragyogott, amikor rásütött a nap, rózsás arca, meleg barna szeme és lágy tekintete pedig szelídséget sugallt.

De ő volt a legrégebbi királyság uralkodója – és egy ilyen pozíció ravaszságot, ambíciót és erőt igényelt.

– Miféle híreket hoztál? – kérdezte Ayától.

– A gyanúd beigazolódott. Fegyvereket rendeltek, a Tanács tudta nélkül. A két kereskedőt elkaptuk, de a szállító eltűnt. Ronan nem volt a posztján.

Aya összepréselte az ajkát, és Will látta rajta, hogy dühös. Már régen megtanult olvasni az arckifejezéséből, ami bizonyos szempontból kihívást jelentett. A királynő kémje rideg, érzéketlen és merev volt.

És pokolian makacs.

Elég jól ismerte Ayát, így aztán tudta róla, hogy gyűlöli a kudarcot.

– Elmentem Ronan lakására, de nem volt ott – szólt közbe Will. – Ha megtalálom, biztosan elfogadható magyarázatot tud adni a távollétére.

Gianna elgondolkodva bólintott, majd azt kérdezte:

– És a kereskedők?

– Nem árulták el a szállító nevét, de azt bevallották, hogy Kakos megbízásából vásároltak fegyvereket – felelte a férfi, s szavait feszült csönd követte.

Bár Kakos foglalta el a földrész teljes alsó harmadát, de már tíz éve senki sem kereskedett a kitaszított déli királysággal – mióta elterjedt a híre, hogy azt a nyers erőt keresik, amelyet a Visyák birtokoltak a háború előtt; ezeket a Visyákat egyébként Diaforatéknak nevezték.

Amikor kiderült, hogy Kakos szentségtöréssel próbálkozik, az egész világon félelem lett úrrá. A néhai uralkodó kereskedelmi tilalmat rendelt el Kakos ellen, és a többi királyság is csatlakozott a döntéséhez – talán ez volt az egyetlen alkalom, amikor egyetértettek egymással.

Az embargó pedig tönkretette a déli királyságot.

Will szerint azt remélték, hogy ugyanúgy fog járni, mint a még délebbre fekvő Chamen – amellyel, mivel messze terült el, és zord volt az éghajlata, szintén senki sem kereskedett, ami nehéz helyzetbe hozta a gazdaságát.

De ha Kakos fegyvereket vásárol, akkor tervez valamit. Talán bosszút akar állni azért, mert a többi királyság hagyta elsorvadni.

És nem volt olyan gyenge, mint a többiek hitték.

Tova elfojtott egy káromkodást.

– A kalmárok Trahir megbízásából vásároltak fegyvereket? – kérdezte Gianna.

– Azt állítják, hogy egyedül dolgoztak, és szerintem igazat mondtak – felelte Will, akibe az éjszaka emlékétől belehasított a fájdalom, de az arca kifejezéstelen maradt. – Természetesen a szállítójuk megerősítésére is szükségünk lenne, de… – Nem kellett befejeznie a mondatot. Mindenki tudta, hogyan szokta kiszedni az igazságot azokból, akik hazudni merészelnek neki. – Csak ennyit árultak el, és ehhez is egy egész éjszaka kellett.

És mégsem tudta kiszedni belőlük azt, amire szüksége volt.

Sikerült megtörnie a két kereskedőt, sőt az is megfordult a fejében, hogy végez velük. Ám ezt Gianna szigorúan megtiltotta, és Will tudta, hogy a királynő belé vetett bizalma az engedelmességétől függ.

És azt is tudta, hogy nem veszítheti el a királynő bizalmát, főleg azok után, hogy Kakos megtette az első lépést.

Ekkor Tova megköszörülte a torkát, s így szólt:

– És mi a helyzet a többi, Dunmeadenben élő trahiri kalmárral? Nem csak ketten vannak. A kereskedelmi szezon hamarosan véget ér, ezért szinte nyüzsögnek a városban.

Gianna elkapta pillantását az ablakról, megrázta a fejét, s azt felelte:

– Nem támadhatunk rájuk, főleg abban az esetben, ha ezek valóban csak ketten dolgoztak. Amennyiben megtennénk, Trahir háborút indíthatna ellenünk.

– Akkor háborúzunk! – vágta rá Tova, akinek barna szeme úgy csillogott, mintha lángok táncoltak volna benne. – A hadseregünk elég erős a harchoz, ha mi csapunk le rájuk.

– És mit mondanál Tala népének? – kérdezte a királynő. – A háború hatással lenne az élelmiszer-ellátásunkra. Nincs időnk felkészülni, és szövetségeseink sincsenek, ezért nem élnénk túl a telet.

A Ventaleh süvíteni kezdett odakint, mintha egyetértene vele.

Trahirral már régóta feszült volt a viszony. Will úgy vélte, hogy csak névleg a szövetségeseik. A nyugati királyság volt a legerősebb és leggazdagabb, és már régóta óriási befolyást gyakorolt Talára feneketlen kincstára, kifogyhatatlan élelmiszer-tartalékai és óriási hadserege révén, amelyeket a Trahiri Kereskedelmi Tanács arra használt fel, hogy előnyösebb egyezményeket kössön, és még jobban megtömje a zsebét.

Ha lecsapnának a kereskedőikre, az valóban háborút jelentene, amit egyedül kellene megvívniuk. Will azt gyanította, hogy Milsaio, a négy szigetből álló királyság, amely Tala és Trahir között helyezkedett el, nem akarna belevágni a télbe a világ leggazdagabb királyságának segítsége nélkül, és Középföldre sem számíthatnának, amely egyfajta ütközőzónának számított Tala és Kakos között, és már így is elég kára származott abból, hogy a kiközösített királyság szomszédságában terült el.

A tavasz beköszönte előtt végük lenne. Északon kemény volt a tél, és a Trahirral folytatott kereskedelem volt az egyetlen, ami megakadályozhatta a hanyatlásukat.

– Tala népét tartom szem előtt – felelte Tova, és a tányérjára dobta a pogácsát. – Ha megengedjük, hogy Trahir fegyvereket vásároljon Kakosnak, senki sem fog éhezni, mert mindenki halott lesz. Ha azt hiszed, hogy…

– Elég! – vágott közbe Gianna. – Semmit sem teszünk addig, amíg meg nem bizonyosodtunk róla, hogy az a két férfi a saját szakállára dolgozott. Trahir a szövetségesünk. Nem fogok feltételezésekbe bocsátkozni, és nem fogom kockára tenni azt a békét, amellyel az istenek évszázadokon keresztül megáldottak bennünket. Ráadásul az én királyságomba jöttek fegyverekért. Egy Talában élő szállító szimpatizál Kakosszal. Ne kapkodjuk el a dolgokat, Tova!

A tábornoknak megrándult az arca, de bólintott. Annyira nem volt bátor, hogy vitába szálljon a királynővel.

Gianna ekkor Willhez fordult:

– Egyelőre értesítsd a trahiri udvart arról, hogy elkaptuk két kereskedőjüket, és vádat fogunk emelni ellenük. A többi kalmárt pedig vidd el vacsorázni! Bizonyára meg lesznek döbbenve, ha értesülnek a hírről. Biztosítsd őket afelől, hogy nem akarunk ártani nekik!

Will majdnem felhorkant. Mintha egy gáláns vacsorával jóvá lehetne tenni azt, amire Gianna készül a két társuk ellen!

– Dominic az érvényben lévő megállapodások alapján megtorlást fog követelni, felség – mondta halkan.

Néhány hét múlva el kellett utaznia Trahir fővárosába, Rinniába, hogy apróbb módosításokat eszközöljenek a Trahiri Kereskedelmi Tanáccsal kötött kereskedelmi megállapodásokon. Biztosra vette, hogy az előkészületekkel töltött hónapok feleslegesnek bizonyulnak, amint a király megkapja a levelét. Dominic büszke és arrogáns ember volt, ezért a személye ellen irányuló támadásként értékeli majd az esetet, amelyet arra fog felhasználni, hogy megváltoztassa a feltételeket, és még több hasznot zsebeljen be.

Will jól ismerte a kereskedők kapzsiságát, hiszen egy kalmár gyermeke volt. Az apja is pontosan ezt tette volna: megkereste volna a gyenge pontokat, és kihasználja őket.

– Tudom, hogy az eset miatt feszültté válik a viszony Dominickal – jelentette ki Gianna, és felsóhajtott. – De ostobaság lenne szabadon engedni őket. Biztosan el tudod simítani az ügyet a Tanács megbízásából.

Will bólintott. Már hozzászokott ahhoz, hogy elsimítsa a nézeteltéréseket, és begyógyítsa az önérzeteken ejtett sebeket.

Gianna ekkor Ayára pillantott, aki egész idő alatt hallgatott – persze Will tudta, hogy minden információt gondosan értékel. Aya a kivárás nagymestere volt: mindent megfigyelt és eltervezett, majd a megfelelő pillanatban cselekedett.

– Tudni akarom, hogy ki ad el fegyvereket annak a királyságnak, amely világunk békéjét fenyegeti – közölte Gianna.

Aya fagyosan elmosolyodott, és kék szeme fenyegetően megvillant.

A zsákmányára vadászó ragadozó.

– Vedd úgy, hogy el van intézve! – felelte végül Giannának.

5

Aya, kezét szürke kabátja zsebébe dugva, sietősen lépdelt a városon keresztül; Tova szótlanul haladt mellette, miközben átvágtak a Pirkadatra készülő emberek tömegén. A kémnő mélyen beszívta az örökzöldek jellegzetes illatát, és magával vitt belőle egy keveset a kikötő felé.

Tudta, hogy barátnőjének rosszulesett, hogy a királynő leállította. Egy szót sem szólt, mióta kiléptek Gianna lakosztályából.

A királynő megkérte Willt, hogy maradjon még egy kicsit. Aya látta az elégedett vigyort a férfi arcán, és az sem kerülte el a figyelmét, ahogy a királynő tekintete elidőzött rajta. Gyűlöletes volt az a gondolat, hogy talán igazak a róluk szóló pletykák, és Gianna ilyen mélyre süllyedt. De…

Semmi közöd hozzá. Ne foglalkozz vele!

Ehelyett a barátnőjére pillantott, s megkérdezte tőle:

– Akarsz beszélni róla?

– Nem – felelte Tova határozottan.

– Biztos?

– Bosszantó, ha ki vagy zárva mások fejéből, nem igaz? – kérdezte Tova izzó tekintettel.

– Az én fejembe ne akarj belenézni – közölte Aya. – Nem valami kellemes hely, nekem elhiheted.

Tova felhorkant, és szinte hullámokban áradt belőle a bosszúság. De Aya sohasem hátrált meg barátnője haragja elől, és azt is tudta, hogy nem ellene irányul. Szinte látta, ahogy Továban formálódnak a szavak, miközben igyekszik túltenni magát a csalódottságán.

– Nem lenne szabad ennyire függnünk Trahirtól – bökte ki végül a tábornok. – Minden évben ugyanaz az átkozott nóta: még jobban megalázkodunk a külföldi tanácsok előtt, hogy ne szakadjunk le.

Aya nem feltétlenül megalázkodásként gondolt e tárgyalásokra, hiszen Tala fegyverekkel és gyapjúval rendelkezett, amelyeket a tárgyalások során felajánlhatott, de bizonyos szempontból egyetértett a barátnőjével.

– A királynőnek igaza van – felelte végül. – Katasztrofális következményekkel járna, ha megtámadnánk a trahiri kalmárokat. Itt zajlik a küzdelem, Tova. Ha megállítjuk a szállítót, megállítjuk ezt az egészet, mielőtt kicsúszik a kezünkből az irányítás.

Bele sem akart gondolni, hogy mi történne, ha Kakos fegyvereket szerezne.

Tova összeráncolta a szemöldökét, de nem szólt egy szót sem, miközben a rouline-i kikötő deszkáira léptek.

– Ne számíts barátságos fogadtatásra! – mondta halkan Aya, és a Squal megfakult téglaépületeit méregette.

– Ha veled vagyok, sohasem számítok rá! – felelte Tova.

Aya pontosan ezért kérte meg arra, hogy kísérje el. Tova félelmetes tábornok volt ugyan, de a természetéből adódóan elbűvölő tudott lenni. Tudta, hogyan használja a vonzerejét, és hogyan nyugtassa meg az embereket. Ayát arra képezték ki, hogy elvegyüljön, hogy ne lehessen észrevenni, és ebben a helyzetben egyébként sem vette volna hasznát a színlelt kedvességnek. Kémként kellett viselkednie. De Tova megnyugtató jelenlétének köszönhetően talán sikerülhet megszerezniük, amire szükségük volt.

A vállával lökte be az elkorhadt ajtót, és körbenézett a sötét, siralmas állapotú bárban. Alapos munkát végzett. A padlót üvegcserepek borították, amelyek gyémántként csillogtak a falakon lévő fáklyák fényében. Az asztalok többsége fel volt borulva, és úgy tűnt, hogy néhány szék lábát fegyverként használták.

– Zárva vagyunk – morogta egy barátságtalan férfihang a bárpult felől.

Az idős férfi háttal állt nekik, és épp a törött üvegeket takarította össze. Amikor felegyenesedett, beletúrt ősz hajába, és mélyet sóhajtva felmérte a kárt.

– Ránk ez nem vonatkozik – felelte higgadtan Aya, miközben a helyiségben terjengő bűz miatt fintorogva átlépett egy barna tócsa fölött.

Tegnap éjjel elszalasztotta a legfontosabb célpontját ebben az átkozott bárban.

A férfi megfordult, és elsápadt, amikor felismerte őket. A vendéglátóhelyek tulajdonosai fontosnak tartották, hogy ismerjék a Tría tagjait – rossz vége lehetett, ha nem így volt.

– Elnézést! Miben segíthetek?

Kissé remegett a hangja. Talán Ayának mégsem kell meggyőznie.

– Tegnap éjjel elkaptunk két férfit, akik innen menekültek el, miután illegális üzletet kötöttek, a Tanács tudta nélkül – mondta Aya, csípőjét a pultnak támasztva, zsebre vágott kézzel. – A szállító eltűnt. És mivel ön nagylelkűen helyet adott ennek a találkozónak, arra gondoltunk, talán megosztja velünk a szükséges információkat.