A rettenetes Kartal

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A sánta bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

A rettenetes Kartal

Kalandos történelmi regény
a XIV. század elejéről

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1973
Szecskó Tamás rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1973
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2024

ISBN 979-8-9902799-7-1

www.ronaszegimiklos.com

Első fejezet

amelyben feltűnik a fehér ruhás király – A magyar urak sokat ígérnek – A szúnyogok támadása és egy kínos jelenet – Reggeli zűrzavar – Az indulatosság bűne – Lássatok csudát!

– Kartal… Kartal… Mit jelent ez a név, hogy Kartal?

A váratlan kérdés meglepte a lovagokat. S mivel olaszul, latinul, horvátul és franciául folyt a csöndes beszélgetés, a válaszok is ugyanúgy rebbentek:

– Non saprei dirlo… nescio… je ne sais pas…

A csapat élén lovagló fiatalember bosszúsan sziszegte:

– Nem is hallottátok ezt a nevet?

– Éppenséggel hallottuk.

– Minden név jelent valamit.

– Szentírás a szavad, felség – léptetett a fiatalember mellé egy zömök, zsírosarcú vitéz, akinek nehéz posztósüvege alól patakokban folyt a veríték. – Bizony minden név jelent valamit.

– Arra feleljetek, amit kérdeztem! És halandó ember szavát ne hasonlítsd a Szentíráshoz!

A zsírosarcú elvörösödött.

– Mit tegyek, ha így van?! Bátran kimondom! Magyar ember vagyok, uram, és mi az ilyesmiben…

– Eh… – A király türelmetlenül legyintett. – Minden név jelent valamit. Károly ifjút, Róbert dicsőségest.

– No lám… az vagy te nekünk! Dicsőséges, ifjú királyunk – vágta rá a lovag, és miközben fél szemével odakacsintott a többiekre, felkiáltott: – Vivát Caroberto, éljen Károly Róbert, a mi ifjú királyunk!

– Vivát! – harsogták készségesen a többiek is, de hamar abbahagyták, mert mégiscsak suta dolog így magukban éljenezni. Ehelyett azt lesték, enyhül-e már a király arca.

– Kartal? Kartal? Hát sose hallottátok ezt a nevet?! – kiáltotta Károly Róbert, és szúrós szemmel nézett végig a kíséretén.

Ekkor Újlaki Ugrin (a Csákok nemzetségéből) melléje ugratott, és mosolyogva a magasba mutatott.

Latinul mondta:

– Azt kérdezted, uram, hogy mit jelent? Hát ott repül. Nézd azt a villás farkú kányát. Kartal annyit tesz, mint kánya. Vagy sas. Ragadozó madár.

A fiatal király sokáig figyelte a kányát, amely mozdulatlan szárnnyal körözött az irdatlan magasságban.

– Mit tudsz róla? – kérdezte fojtott hangon.

– A kányáról, Caroberto?

– Kartalról.

Akármilyen csöndesen mondta is, a közelben állók meghallották, és értetlenül néztek egymásra. A király hajnal óta rosszkedvű volt, indulatosan csapkodott, nagy hangon veszekedett, a kákán is csomót keresett. Indulatos Anjou-vére most aztán megmutatkozott, és csekély számú kísérete – mindössze hatan-heten voltak, nem számítva a kísérő apródokat és néhány testőrt – ezerszer megbánta már, hogy erre az eszelős útra elkísérte. Hiszen náluk kisebb urak is hadseregnyi íjásszal, lándzsással kísértetik magukat, ha a maguk birtokát elhagyják, és nem is ok nélkül. Ezekben a zavaros időkben…

Újlaki Ugrin zavartan köszörülte a torkát. Bizonytalan pillantást vetett a többiekre, és megismételte az előbbi mondatot:

– Kartal a magyarok nyelvén kányát jelent, felség.

Egy dühös horkantás, még dühösebb legyintés volt a fizetsége. Károly Róbert tekintetében megvetés és bizalmatlanság tükröződött.

– Szent Györgyre mondom, a sárkánytól sem ijednék meg, nemhogy egy kányától!

– Azért vagy a királyunk, mio Caroberto.

– Ezt a kartalt… a nyílvessző is eltalálja.

– Ha megtalálja, felség. Nézd, kedves Caroberto! Eltűnt!

Valóban, mintha csoda történt volna, az ég káprázó, tündöklő kékjében, a gyöngyházfehér felhők között egyszerre csak eltűnt a madár. Előbb még ott volt, látták a röptét, a kecses szárnyát, a villázott farkát, ahogy kiterpeszti a szélnek, a jószeműek még rozsdavörös hasa színét is meg tudták különböztetni – és íme, egyik pillanatról a másikra eltűnt, volt, nincs, éggé vált, kékké vált, talán habos felhő lett belőle.

– Ott! – süvöltött ekkor egy rekedt suhanchang a közeli fa tövéből, és egy sovány, naptól barna, sártól piszkos kéz a zsombék felé mutatott.

Ott bukott le a ragadozó madár, a zuhanó test szárnyai szétrebbentek. Valami nyikkant, sivalkodott a sűrűben.

A suhancra azonban senki sem ügyelt, a király is csak futó pillantást vetett rá. Kartalnál, kányánál sokkal nagyobb gondja volt a kis csapatnak, legfőképpen királynak.

Elveszett nehéz, királyi pecsétgyűrűje.

Valóban érthetetlen, hogyan veszhetett el. Ma hajnalban már tűvé tették érte az egész tábort, felforgattak minden csomagot, de nem találták. Az ifjú király dúlt fúlt mérgében, forgott a szeme dühében, Drugett Fülöpre, gyermekkori játszótársára ráordított, Újlaki Ugrinra, aki az apja lehetett volna, gúnyosan rávihogott, kivont karddal csapkodott maga körül, és kijelentette, hogy addig nem megy tovább egy tapodtat sem, amíg a gyűrű meg nem kerül.

Igaz, ami igaz, a gyűrű eltűnése valóban érthetetlen. Tegnap este még megvolt. A király a gyűrűs kezével intett, hogy bontsanak sátrakat. A Sió partján ütött tábort a kis csapat. Óvatosak voltak, kicsi tüzet raktak, a tűz mellett nem nevetgéltek, nem tréfálkoztak, mint más időben szokás. A király és kísérete csöndben majszolgatta a gyönge őzpecsenyét, amit útközben vadásztak. A földre tett nyergeken ültek, mint hadjárat idején vagy vadászatkor. De a nyergeket hamarosan visszarakták a lovakra.

Veszélyes út ez.

Zágrábtól észrevétlen Budáig jutni.

– Csak Zsámbékig – mondta tegnap este Drugett Fülöp (mivelhogy azóta százszor is felidéztek minden szót, ami elhangzott).

– Mikor találkozunk a sereggel? – kérdezte a király.

– Holnap odaérhetünk. A zsámbéki templomnál gyülekezik a sereg. Miklós ispán és Gergely érsek már ott vannak. Biztosan. És reméljük, hogy István, a kalocsai érsek is időben megjön.

– Hányan leszünk? – kérdezte akkor a király.

– Ötszázan. Talán. De hogy abból mennyi a gyalogos íjász…

– Csak?! – A király már akkor ingerült volt. Villámlott a szeme, amikor megismételte: – Csak?

– Csak – bólintott lemondóan Drugett. – Előbb kellett volna kezdeni a dolgot. Kár volt olyan sokáig bizonyítgatnod az igazadat Rómában. A pápa őszentsége úgyis a te oldaladon áll.

– De hát… ötszáz ember! – A király elszontyolodva rágta a pecsenyét. – Hiszen többet ígértek.

– A magyar urak sokat ígérnek – válaszolta valaki. – De a maguk dolga mindig előbbre való. Most szép az idő, hiába mutat szeptembert a naptár. Arat, szüretel, begyűjt a nép…

– A magyar uraknak mindig első kötelességük a király szolgálata! – csattant fel a zsíros arcú János ispán. Villogó szemmel nézett körül. A kis csapatban alig néhány magyar volt.

– De melyik királyé? – kérdezte akkor Károly Róbert, és a zsíros arcú tüstént elhallgatott. Hiszen igaz, ami igaz, a Károly Róbert-párt nagyon kicsi az országban. És ráadásul van itt egy másik király is. Koronázott király. A tacskó Vencel. És a két király között szinte semmi különbség.

Tegnap este tehát Zsámbékról meg a gyönge kis seregről folyt a szó. Őfelsége nagyon ingerült volt, hiszen ötszáz ember kevés arra, hogy kifüstöljék vele Budáról a kölyök Vencel királyt.

Ráadásul Drugett tapintatlanul megjegyezte:

– Felség, jó volna talán, ha másik ruhát öltenél.

– Még mit nem! – hangzott a válasz.

Drugett azonban nem hagyta magát.

– Meglásd, így nem tudunk feltűnés nélkül Zsámbékig eljutni.

– Isten segítségével eljutunk.

– A közelben van Simon bíró vára. Ott méltóbb szállást kapnál – tette hozzá Ugrin.

– Maradunk! És nem veszek fel másik ruhát!

Ebben a fehér bársonyruhában nagyon csinosan festett a magyarok ifjú királya. Ragaszkodott is hozzá, mivelhogy nem akármilyen ruha volt ez. Apjától örökölte, akinek még anyja, V. István magyar király lánya, Mária királynő varratta. Úgy volt, hogy Martell Károly lesz a magyar trón várományosa, ezért is készült a ruha. Martell Károly azonban hamar meghalt, és most a fia, Caroberto örökölte a ruhát. A király tudta magáról, hogy szemrevaló alkat, akinek szoborszerűen arányos termetén jól fest a szűk bársonyruha. („Legyen ez a ruha Carobertóé, az unokámé – mondta Mária királynő. – Magyar módra készült ruha, és hozzá prémszegélyes, piros köpönyeg. Az én vad hazámban ez a divat járja.”) Hát mostanáig őrizgették a ruhát, amíg Caroberto bele nem nőtt. Pompásan áll rajta. S jóllehet ebben a „vad országban” más divat járja már, az ifjú király erősen hiszi, hogy a ruha szerencsét hoz.

Ráadásul kiválik a többiek közül.

Hófehér paripán hófehér király.

Akár a mesében.

– Nem veszek fel másik ruhát! – morogta bosszúsan.

Igen, igen, és tegnap este maga Újlaki Ugrin töltötte tele borral a király poharát, azt a bizonyos ezüstpoharat, amelynek fedelén kaján kis ördögöcske mutatja pucér fenekét. Ugrin mindig megcsóválta a fejét, ha ezt a kis krampuszt meglátta. Sehogy sem tudott megbékélni vele.

Tegnap este tehát ivott a király, és morgott, mint a bolhás kutya, amiért csak ötszázan gyülekeznek Zsámbékon.

És igazán semmi más nem történt – mint hogy a király ujját megcsípte egy szúnyog.

Akkor történt, amikor rájuk szállt az este. Az erdő sűrűjéből előkúszott a fekete csend, és időről időre riadt hallgatásra késztette a kuruttyoló békákat. A sűrűben már megültek a madarak, csak néha hangzott fel álmos csivitelés.

Vetkőzésről, kényelemről szó sem eshetett, a sátrakban meleg volt, a főurak tehát a medvebőrökre vagy a fűre hevertek, már kinek mi jutott. És nem ütközött az illembe, hogy ki-ki a társával halkan beszélgessen, mert hiszen csöndre intette őket az óvatosság. A király jelenlétében tehát suttogva beszélgettek, volt, aki szó nélkül fölkelt, a lova körül matatott, utánanézett az apródjának, vagy éppen falt még egyet az elemózsiából.

Ki kivel, miről beszélt? Nos, azt már nem tudták felidézni ezen az átkozott, ingerült reggelen. Annyi biztos, hogy alkonyat közeledtével elcsöndesedtek ők maguk is, akárcsak a természet – és riadtan pislogtak körül. Drugett Fülöp pedig éppen így szólt a királyhoz:

– Hála Niccolò Boccasini legátus úr buzgólkodásának, ma már sokan vannak, akik elpártoltak Venceltől. Jóllehet még az ő fején van az igazi korona…

Hát akkor intett a király. A gyűrűs kezével intett. Ingerülten intett. Mint aki azt mondja, hogy eh, sok bajom van nekem azzal a Szent Koronával – ámbár lehet, hogy nem is a koronának, hanem annak a töméntelen szúnyognak szólt a legyintés, amely rájuk zúdult a Sió nádasaiból, és nem törődve a tábortüzek füstjével, vérengző támadást indított ellenük.

Mi tagadás, a szúnyognak édesmindegy, hogy királyi, nemesi vagy éppen paraszti vért szívogat. A szúnyog nem ínyenc, az csak azt nézi, hol zabálhat kedvére. És nincs az az érvágó borbély, amely jobban tudná, hol gyülemlik és hol pang meg a vér az emberi testben. Rátalál a nyak ereire, az orr nyergének szent vénájára, és még azt is nagyon jól tudja, hogy az ujjakra húzott gyűrű mögött gazdag zsákmányra lelhet. Hiszen a gyűrűk egy kissé mindig megszorítják az ujjakat, tövükben megduzzadnak az erek…

– Porca Madonna!

A király – erre mindannyian emlékeztek – éppen jó éjszakát kívánt, és kijelentette, hogy visszavonul. Ne zavarják az esti imáiban, kérte, hiszen szent esküvése, hogy naponta ötven miatyánkot és ötven üdvözlégyet mond el a lelke épülésére. Spalatóban a szent életű Domenico atya csak húsz miatyánkot és húsz üdvözlégyet rótt rá penitenciaképpen („édes gyermekem, nagy bűn az indulatosság”), de ő ötvenet vállal, bizony ötvenet… a szentségit!

Hát semmi kétség, az ájtatos király csúnyán elkáromkodta magát, a Madonnát és minden szenteket emlegette a fogai között, mert egy hatalmas szúnyog az ujjába döfött. A szúnyogot agyoncsapta ugyan, hanem az ujja azonmód dagadni kezdett, és bizony nyálazni, szopogatni kellett, hogy hosszú forgatás, kínlódás után lefeszegethesse róla a gyűrűjét.

Hát meglehet – ugye, meglehet? –, hogy akkor megijedt a király. Mivelhogy az arca elvörösödött, a szeme könnybe lábadt, mire végzett a művelettel; akkor pedig azt vehette észre, hogy halott némaság terjeng körülötte, mert valahányan csak voltak, mindannyian mereven és megütközve meredtek rá.

– Corpo di Bacco! – A király rögtön észrevette, hogy nagy hibát követett el. Mindenki előtt lerángatni felségi pecsétgyűrűjét, hm, ez legalább olyan, mintha a koronáját (ami még nincs) a sarokba hajítaná. Koronát levenni, pecsétgyűrűt lehúzni, országalmáját kézből kiengedni – az ilyesmi szent szertartás dolga, és nem lehet paraszti módon, sziszegve, nyálazva végbevinni.

– Mit néztek, mit néztek?! – bődült el akkor. – Néha már azt hiszem, bálványimádók vagytok!

– Vannak jó jelek és rossz jelek, felség.

– Ez talán rossz jel?

– Te tudod, felség.

– Hát tudom is! Jó jel, igenis, jó jel! Azt mutatja, hogy… – Hirtelen megzavarodott, valami kegyetlen és fenyegető szót akart Ugrin fejéhez vágni, de végül így fejez te be: – Még mindig jobb, mintha borbély metélné le az ujjamat.

A kedv tehát már tegnap este megfagyott közöttük. Látták – mindannyian látták –, hogy a király a nyakába akasztja a gyűrűt az arany Agnus Dei mellé, és úgy vonul sátrába. Utána lépett be fegyvernöke, Cseszneki Demeter, a keszeg és méla Cseszneki, aki hallgatagon kíséri urát mindenhová.

Hogy milyen beszélgetés zajlott le a sátorban, azt az urak már nem hallották, ami igazán nagy kár, mert választ kaphattak volna őfelsége ma reggeli ingerültségére. Bizony, az a tegnap esti beszélgetés sok mindennek kulcsa lehetne.

De hát Cseszneki Demeter hallgatott. Talán ő volt az egyedüli, aki fél szemmel a kánya felé sandított, amely most a fák magasáig sem emelkedve repült a zsákmányával.

Tegnap este a király nem vette észre, hogy Cseszneki utána lép a sátornyílásban. Hangosan mondta maga elé:

– Ostoba szamarak. Egy gyűrű miatt…

Cseszneki éjszakára telitöltötte borral a király fedeles poharát – dögletesek a vizek errefelé –, behozta könnyű tőrét is – a nélkül Itáliában született király le nem fekszik soha –, s csak aztán szólalt meg.

– Ne vedd tőlük rossz néven, uram, valóban vannak jelek – mondta olaszul.

– Azt én is tudom.

– Azt hiszem, Kartaltól tartanak. Ő mindig jelekben szokott megmutatkozni előbb.

– Badarság!

– Ha szabad szólnom, jobb volna megszállni Simon tornyában. Egy hét nem a világ, addig nagyobb lesz a sereg is. Ők nem merik emlegetni Kartalt, de úgy hiszem, azért is tanácsolták az imént, hogy menjünk Simon bíró várába.

– Gyáva kutyák! No hiszen, legyen csak enyém ez az ország, majd utánanézek én a te Kartalodnak!

– A Madonnára! Csöndesebben, felség! – sopánkodott akkor Demeter, jóllehet a király csöppet sem kiabált.

– Ne oktass! A királyra rá nem szólhatsz! És húzd le a csizmámat!

Amíg Demeter nekiveselkedett a csizmának, az ifjú király nagyot húzott a födeles pohárból.

– Megbocsáss a szóért, uram – nyögött Demeter, miközben tomporán érezte a király másik lábát –, attól tartanak, hogy elmegy a kedved Magyarországtól, ha összeakadsz ezzel a Kartallal. Hidd el, felség, ő a legtitokzatosabb rablólovag a Kárpátok karéjában. Olyan, hogyha csak a nevét kiejtik, máris megjelenik. Akár az ördög, akit mint tudjuk, nem jó emlegetni.

– Mesebeszéd!

– Rossz a kedved, felség. Igyál ebből a borból. Egészségedre!

Károly Róbert elnyúlt a medvebőrön, majd fél könyökre támaszkodott, és úgy nézett fel rosszkedvűen az előtte álló fiatalemberre.

– Beszélj Kartalról! Én nem félek kiejteni a nevét.

– Én sem, uram, mert magunkban vagyunk. De azok a rossz jelek… hm… Tudod-e, hogy III. Endre halála után Csák Máténak akarták a magyar urak felajánlani a koronát? El is fogadta volna, készült is Rákos mezejére, amikor egyszerre csak eltűnt a gyémántos sisakforgója.

– Nocsak!

– Úgy, ahogy mondom, felség. Tűvé tették érte az egész táborát, és sehol sem lelték. Három testőre állt a sátra előtt, a sisak benn volt egy asztalkán a fekhelye mellett… és reggelre mégis eltűnt a forgó. Tollastul, gyémántostul. Egy hétig vesztegelt Visegrád alatt Csák Máté úr, és mert semmi más jel nem történt…

– Jel?

– Visszafordult, és megüzente Rákosra, hogy válasszák inkább Vencelt királlyá.

– Miféle jel?

– Kartal jele volt az, uram. Mindenki tudja, de senki sem mondja.

Károly Róbert hirtelen felugrott, megragadta Demeter mellén a zekét.

– Hallod-e… – kezdte, de mintha elfelejtette volna, mit akart mondani. Egy hajtásra kiitta az egész pohár bort, aztán rácsapta a fedelet. A pucér fenekű ezüstkrampusz riadtan hallgatott. – Még mit nem! Egy gyűrű miatt pofákat vágnak – motyogta.

– Egy sisakforgó miatt egy hétig vesztegelt Máté úr.

– Azt mondod?

– Nem árt az óvatosság.

„Ostobaság… még hogy elmegy a kedvem” – nevetgélt részegen Károly király. Mi tagadás, nem volt épületes látvány. Hiszen a bor mindenkit kiforgat emberi mivoltából, a tisztes öregeket is nevetségessé teheti, hanem akinek ifjú, szép idejében pittyed le az ajka, szalad össze a szeme, hebeg és habog, majd akkorát ásít, hogy a gigájába látni – az bizony szánandó szerencsétlen, még akkor is, ha király.

Caroberto részegségében is tudta, miért nem megy el – miért nem mehet el – a kedve Magyarországtól, akár Kartal vitézkedik itt, akár maga a pokolbeli sátán. Valami olyasféle is átfuthatott az agyán, hogy odalenn Itáliában nem áll valami fényesen az Anjou-család dolga. Hogy a „szicíliai vecsernyének” nevezett nagy rebellióban kicsúszott nagyapjának, II. Károly nápolyi királynak a kezéből a nagy sziget, és csak húsz év múltával, éppen mostanság sikerült visszaígértetnie magának fondorlattal és házassági szerződéssel.

Bizony kell ez a Magyarország, mert ha a magyar trónból nem lesz semmi, Carobertóból sem lesz senki.

Persze mindez már szavak nélkül futott át a fején, és arra talán sem ereje, sem gondolata nem volt, hogy sorra vegye mindazt a nehézséget, amellyel a magyar trónig meg kell viaskodnia.

Elaludt az ifjú király. Hanyatt vágta magát a medvebőrön, és mint akit letaglóztak, már nem is volt magánál.

Nos hát ez történt tegnap este.

És ma reggelre elveszett a királyi gyűrű.

A király nyakából tűnt el.

A kereszt mellől.

Valaki leoldotta. De hát ki mehetett a sátorba, ha Cseszneki Demeter ott aludt előtte, mint kutya a gazdája ajtaja előtt?

És testőr is járkált a sátor körül.

A gyűrű mégis eltűnt.

Mintha csak megismétlődött volna a Csák Máté úr históriája. Annak a sisakforgója, Károly királynak a pecsétgyűrűje.

S ez utóbbi a nagyobbik baj.

A fiatalember úgy robbant ki hajnalban a sátrából, mint aki eszét vesztette. Sztentori hangon harsogta világgá, mi történt.

– Hol a gyűrűm? Keressétek a nagy pecsétgyűrűmet!

– Buon giorno… mi történt, felség? – szaladt oda riadtan Cseszneki Demeter, de abban a minutában fel is hemperedett egy óriási pofontól, amit királyától kapott.

– Nesze, ez a tiéd!

– Mio Caroberto! – rohant elő sátrából Drugett Fülöp, aki éppen mellvértjét rángatta fel, mert azt hitte, itt a veszedelem. – Mit kívánsz?

– Menj a fenébe!

– De hát mi a baj?

– Keresd a gyűrűmet! És te is, te is! – forgott körbe Károly király. – Szedjétek szét a sátramat! Minden talpalatnyi földet vizsgáljatok meg!

Nosza, egyszeriben lett nagy felfordulás, mindenki orrával túrta a földet, hajladoztak, mint a marokszedő asszonyok, szétszedték előbb a királyi sátrat, aztán nekiestek Drugett Fülöpének, majd Újlaki Ugrint ugrasztották ki a sajátjából, aki még mindig aludt volna, és rémülten, hunyorgó szemmel mászott elő.

– Mi ez? Mi ez? – kérdezte zavarosan, mire a király élesen, keserűen rávihogott, mondván:

– Ez bizony rossz jel, no, ez aztán a rossz jel, ha éppen tudni akarja, mert a dagadt ujjam megvan, de a gyűrűm elveszett.

Márpedig király korona nélkül még csak lehetséges, gyűrű nélkül azonban aligha. Amíg nincsen trónja, palotája, kancelláriája, mindenféle hivatala és a hivatalokhoz jókora viaszpecsétje – addig a gyűrű teszi csak királlyá. A parancsokat és főképpen az adományleveleket azzal szentesíti.

– Micsoda pukkancs fickó – sziszegte foga között János ispán a dagadt képű Demeternek. – Ha nem tudnám, hogy Vencel, bakó kezére adna, a Németújváriak pedig saját kezükkel húznának karóba, úgy itt hagynám ezt a…

– Megtettük a magunkét. Még szerencse, hogy Ivánka eltűnését nem vette észre.

– Pszt! Még meghallja valaki.

– Hadd hallja! Rajtunk kívül csak Ugrin úr tud magyarul. Akár a király előtt is tárgyalhatnánk a dolgot.

– Bízom benne, hogy Ivánka baj nélkül Zsámbékra ér. Most rajta múlik minden.

– Bízzék benne, János uram. Csak aztán Gyürkefia Miklós úr nehogy olyan írást csináljon, hogy övé egész Magyarország, mert azt aztán nem hinné el senki.

– Nem, nem, mindent megbeszéltünk. A zsámbéki csapatok Misefalvától Korlátszegig behajtják a hadiadót, és királyi parancsra az én váramba viszik. Aztán gyorsan beveszik Csókakő várát, és ugyancsak királyi parancsra…

– Királyi pecsétre…

– Gyürkefiának adják.

– És én?

– Megkapod, amit ígértem. Az ősi jogon birtoklott falvaimból egyet.

Hogy erről Demeter mit gondolt, nem tudni. A jutalomnak biztos örült, legfeljebb az ősi jogról lehetett meg a véleménye.

A beszélgetésnek vége szakadt, szétrebbentek, és tüstént tovább hajladoztak, mintha fenemód keresnék azt a gyűrűt, pedig hát ők aztán igazán tudták, hol van. Gyors lovon viszi már Ivánka apród, vagy ki tudja, azóta már Gyürkefia úr nyomogatja vele a hamisított parancsokat és okiratokat.

És felcsattant a király hangja:

– Hát Ivánka?… Hol van Ivánka?

– Tegnap hajnalban visszaküldtem Pécsre a bencés páterral, akivel találkoztunk.

– Miért?

– Nem érezte jól magát. Kornyadozott. Azt hiszem, láza volt. Nem bírta volna az utat, és mert szülei félig-meddig rokonaim…

– Ne beszélj annyit, keresd a gyűrűt!

A gyűrű persze sehol sem volt. A kíséret elszontyolodva álldogált.

Jobban mondva messzire kitért őfelsége elől, mert Caroberto, az ifjú király veszett dühében jobbra-balra vagdalkozott, hol egy pálcával, hol a kirántott kardjának lapjával csépelte azokat, akik vagy semmit sem csináltak, vagy rossz irányban keresgéltek.

– Mio Caroberto, nyugodj meg, az isten szerelmére kérlek!

– Nem!

– De hát mit akarsz tenni?

– Semmi közöd hozzá!

– Zsámbéknál vár a sereg.

– Várjon!

– Menjünk be Simon tornyába…

– Nem megyünk!

– Maradjunk ott egy darabig.

– Nem maradunk!

– Maradjunk itt egy darabig.

– Nem maradunk!

És azon mód, mert éppen gyalogosan volt, nekiindult a vakvilágnak. Lehet, hogy azzal a Kartallal viaskodott gondolatban, mondván, azért sem fog Csák Máté példájára egy hétig vesztegelni. Hiszen ha elveszett a gyűrű, majd csináltat másikat, más formájút és más mintájút, aztán semmisnek hirdet mindent, amit az előzővel a mai naptól lepecsételtek.

– Caroberto, Caroberto, hol vagy?

Háta mögül a kiáltás, előtte meg egy apród, aki futva megelőzte, el ne vesszen Károly Róbert, a magyarok királya.

– Nesze, ez a tiéd! – csapott feléje a kardlappal. A fiú félreugrott, elszaladt, és értetlenkedve kiabált, mert nem értett olaszul, hanem csak horvátul.

Végül utána szaladtak a lóval. Nyeregbe szállt, ruhájáról, csizmájáról serénykedő kezek gyorsan lecsapkodták a port, valaki feladta köpenyét, és akkor úgy látszott, csillapodik a mérge.

Hallgatott.

Közben háta mögött latinul, olaszul, franciául és horvátul folyt a tépelődő, izgatott beszélgetés. Éppen csak magyarul nem.

Mi történt, hogyan történt azzal a gyűrűvel?

Caroberto nem szólt közbe. Konok és szomorú gondolataiba merült. Megsarkantyúzta a lovát, és könnyű vágtában jókora kört írt le az elhagyott tábor körül. Mint aki búcsúzik valamitől.

Aztán megrántotta a kantárt, lépésre fogta a lovát, és így, lassú, fenséges királyhoz méltó módon megindult – Simon tornya felé.

Háta mögött csak parányit csöndesült a beszélgetés moraja. A lovagok tudomásul vették a döntést, és követték urukat. Ki-ki a maga temperamentuma szerint magyarázta a történteket. Ki „rossz jelnek” vette, ki nemtörődöm módon csak legyintett rá, ki kíváncsian nyomozott, újra meg újra faggatva Demetert, hogyan és miképpen hagyta magára a királyt az elmúlt estén, ki pedig elgondolkozva hallgatott, mert magában azt latolgatta, vajon érdemes-e ezek után a Károly-párt oldalán állnia.

A menet lassan vonult Simon tornya felé, és már fertályórája haladtak a Sió partja mentén, amikor elhangzott az az emlékezetes kérdés:

– Kartal… Kartal… Mit jelent ez a név, hogy Kartal? És lebukott a ragadozó madár, a zuhanó test szárnyai szétrebbentek, valami nyikkant, sivalkodott a sűrűben.

A suhancra pedig senki sem ügyelt, a király is csak futó pillantást vetett rá.

Pedig úgy látszott, elismerésre vár a zavartan lábát váltogató, hunyorgó fickó.

Hiszen megkaphatja.

Hiába rótt a dühös kedvű Anjoura húsz miatyánkot és húsz üdvözlégyet penitenciaképpen a derék Domenico atya. Carobertót azon a reggelen száz miatyánk és ezer üdvözlégy sem menthette meg az indulatosság bűnétől. Lesújtó pillantást vetett a kíséretére, amely még mindig értetlenül hebegett-habogott, és vállát vonogatva ismételte ezt a szót: Kartal. Aztán a könyökével félretaszította Cseszneki Demetert, aki odáig merészkedett, hogy lovát a királya mellé léptetve előrehajolt, és suttogva mondta:

– Megbocsáss, uram… kár volt emlegetned ezt a Kartalt.

– Ci si mancherebbe anche questo! Még csak ez hiányzott! Engem ne oktass, te pondró!

Azzal sarkantyúba kapta a lovát, és előreugratott.

Mi volt a célja? Maga sem tudta. Imént csak futó pillantást vetett arra a fickóra.

És úgy látta – nevet.

A kísérete nem ment utána.

Látták a királyt, ahogy kirántja kardját, és nagy bőszen a parasztfiú felé vágtat. A fiú megijed, futni kezd, valamit kiáltozik, de a lovas utána veti magát, a karddal hadonászik, aztán lesújt.

– Nesze, ez a tiéd, te vigyorgó paraszt! – dörrent a fiúra Caroberto, és a kardja lapjával rásújtott. Az ütés vállán érte a fiút, aki futtában megingott, aztán megállt, és a kezében tartott botot önkéntelenül felemelte. A következő ütés már a botot érte, méghozzá szerencsétlenül, mert elcsúszott rajta, és úgy tűnt, mintha a fickó visszavágott volna.

Egy paraszt, aki bottal vív a király kardja ellen.

– Na megállj! – kiáltott fojtott hangon Caroberto.

– Király úr… király úr… ne bánts!

A mezítlábas, bőgatyás parasztfiún látszott, hogy a megilletődéstől remeg a szája széle, hanem az arca inkább haragot, mint ijedtséget tükrözött.

– Mondtam már, ne bánts!

– Hé! Mit beszélsz, te koldus?!

– Ne bánts, király úr!

– Koldus szolga! Nesze, ez a tiéd!

Egy újabb vágás suhant, hanem most már a kard élével. A feltartott bot abban a minutumban kettéhasadt.

A fiúnak fekete haja, széles arca, keskeny ajka volt. A szeme – vadul villogó, fekete.

Haragosan biggyesztette az ajkát, aztán kurtán kiáltott:

– Ez meg a tied! Kapd el!

Azzal egy aprócska valamit dobott Caroberto felé, amit az önkéntelen, gyors mozdulattal elkapott.

– Hé, te!…

– Azt hittem, király úr… – A parasztfiú hangja elbicsaklott. Megint élesen felkiáltott: – Mérges ember vagy te, király úr, hanem annyit mondok, még egyszer ne csapj rám a kardoddal… mert… mert ez volt az utolsó, amit eltűrtem!

Károly Róbert úgy bámult rá, mint akit szél ért. A száját is eltátotta. Csak hallgatott és bámult, miközben a suhanc óvatosan hátrált, noha az öklét rázta, és megcsapott vállát markolászta. A fák meg a bokrok sűrűjében már majdnem eltűnt, amikor a király magához tért.

– Hé, te… mit kívánsz jutalmul?

– Még egyszer meg ne üssön… mert…

– Jöjj el Budára, megkapod a jutalmadat!

– Nem kell a kegyelmed jutalma!

– Ne fuss el, fickó! Mi a neved?

– Kartal a nevem! De akkor sem fognak el, mert elbújok ám!

– Mit beszélsz? Még hogy Kartal?!

Ég és föld összedőlt! A király előrerúgtatott, az állat két-három szökkenéssel a bokroknál termett, egy kis darabon még be is vágódott a sűrűbe, de aztán útját állták a lombok meg az ágak.

– Gyere vissza, gyere vissza… hej, Kartal! Nem bántlak!

– Nem hiszek én a kegyelmed szavának! Nem szól semmit, csak üt-vág!

– Porca Madonna! – káromkodott az ifjú király, és dühében az ágakat kezdte csépelni. – Gyere vissza, te kutyafattya, te!

Megfordította a lovát, és vadul vágtázni kezdett.

Csak a dübörgésből tudta meg, hogy kísérői utolérték és vele vágtatnak.

– Uram – lihegett János gróf, – Simon tornya nem erre van.

– Nem is oda megyünk. Irány Zsámbék!

Előremutatott.

Hát az ujján – lássatok csudát! – ott ékeskedett a királyi pecsétgyűrű.

Második fejezet

amelyben Kartal felidézi az éjszakai eseményeket – Mármost aztán mit tegyek? – Egy különös kézfogás – Kapd el! – Ég a falu – Jöjjön már, édesapám! – Vajon mit rejt a bőrtok? – Egy fejfa

Péterfia Kartal (a keresztségben János) morgolódva, méltatlankodva futott a sűrűségben. Átugrotta a kidőlt fákat, átgázolt a vízeséseken, átszökkent a zsombékoson, és hamarosan kijutott a lápi világból, amely a Siót itt csak keskeny sávon követte. Felkapaszkodott egy kisebb dombhátra, és onnan nézett vissza.

Csak kicsiny porfelhő mutatta, merre nyargal a mérges király, Caroberto.

Leült Kartal a dombtetőn, leszakított egy fűszálat, és rágcsálni kezdte.

„Mármost aztán mit tegyek? – kérdezte saját magától. – Mindent olyan szépen elrendeztem magamban, és épp a legfontosabb nem sikerült. Hogyan menjek haza, és mit mondjak, miért maradtam el ilyen sokáig? Ha elmondom az igazat… fájni fog jó apám szíve. Talán el is sírja magát, ami mostanában sokszor megtörténik vele. Mit beszélsz? – kérdi majd. – A királlyal találkoztál? Igen apám, a királlyal. Visszaadtam neki a gyűrűjét, amit elloptak tőle. Mit beszélsz, ellopták tőle? És azt honnan tudod? Onnan, apám, hogy madártojásért fára másztam tegnap este, amikor látom ám, hogy egy csapat előkelő úr érkezik a tisztásra. Letáboroztak, tettek-vettek, nagy csöndben voltak. Mindenféle idegen nyelven beszéltek, egy szavukat sem értettem, de annyit csak kivettem, hogy az egyiket, egy fehér ruhás fiatalembert nagy tisztelettel szólítanak. Nem mertem a fáról lemászni, mert észrevettek volna, és ki tudja, mit gondolnak, miért kuksoltam odafönt? Az effajta nagyurak gyanakvó népek ám, és könnyen jár kezükben a kard. Ezért inkább ott gubbasztottam a magasban továbbra is, míg egyszerre csak magyar szót hallok. Egy zsíros arcú uraság valami Ivánkát szólított a sötétben. Itt vagyok, itt vagyok… – sziszegte Ivánka, mire a zsíros arcú a lelkére kötötte, el ne tévessze az utat Zsámbékig, a lelke rajta, hogy hajnalban odaér, és úgy vigyázzon a gyűrűre, amit most a nyakába akaszt, akár a szeme fényére. A király gyűrűjét viszi, és mondaná meg Gyürkefia úrnak, hogy gyorsan nyomja rá valamiféle iratokra a pecséteket. Hát ezt hallottam, és talán nyugton is maradok, ha az a zsíros arcú meg nem kérdi egy keszeg legénytől: »Minden rendben ment, Demeter?« »Minden, János úr. Álomport szórtam a király italába, akár dobolhatnának is a füle mellett. Jó, hogy a nyakába akasztotta a gyűrűt, és nem az ujjáról kellett lefeszegetnem.« No, itt valami csúnya dolog történt – gondoltam magamban, azzal szépecskén lemásztam a fáról, és az őrök orra előtt elosontam a táborból…”

Kartal újabb füvet tépett, azt is rágni kezdte, közben akkorát sóhajtott, mint akinek tüstént megszakad a szíve.

Hej, hát ezt sehogy sem mondhatja el az édesapjának, a szegény beteg Péter apának. Mert ha mesélni kezdi, az öreg rögtön sírva fakad, és azt mondja:

„Hála a Boldogságos Szűzanyának, ha nem én, hát legalább a fiam igazságot szerez a királynál!”

Kartal elhajította a fűszálat, és öklével a levegőbe vágott.

Hiszen ezt képzelte ő is. Hajnalok hajnalán már a tábor körül ólálkodott, és várva várta az alkalmas pillanatot, hogy a fehér ruhás király elé kerüljön. Látta a zsíros arcút is meg a keszeget is. Azoktól nagyon félt, mert úgy képzelte, hogyha kezükbe kerül, tüstént megsejtik, mi járatban van. Aztán nagyon megörült, mert a király gyalogszerrel vágott neki a világnak, már-már elébe is került, de megelőzték, lovat adtak alája, és akkor aztán szedhette a lábát, hogy lépést tarthasson a csapattal.

Szerencsére lassan mentek, a kányát nézni meg is álltak. Kartal azt hitte, hogy a király azért vágtázik feléje, mert szólni kíván vele.

Szegény fiú, ahogy ez a jelenet az eszébe jutott, egyszeriben elöntötte szemét a könny. A hajába túrt, és az arcát gyűrögette.

Aztán hogy megnyugtassa magát, újra elképzelte a királlyal való találkozását – már úgy, a maga kedvére. Hiszen ami a valóságban nem történik meg, hányszor eljátsszuk gondolatban, csak hogy csitítgassuk háborgó lelkünket.

Kartal vállán ott égett a kard ütése, de gondolatban azt játszotta, hogy a fehér ruhás ifjú király megáll előtte, és megkérdi: „Hej, fiú, mi járatban vagy erre?” „Igazságot jöttem kérni, felséges úr!” „Mi végre?” „Hogy az édesapám, Uzafia Péter visszakapja becsületét és Szanda várát, amit eloroztak tőle.” „Igaz, amit mondasz?” „úgy igaz, mint ahogy felségedtől is elorozták ezt a gyűrűt, ni.” Akkor aztán magához öleli a király. „Lovat adjatok neki és kardot!” – kiált a többiekre, azzal bevágtatnak a faluba, elő a bírót, elő a papot: „Na, halljátok a kemény parancsomat, elő azzal az okmánnyal, amely szerint Uzafia Péter nagy ínségében és nincstelenségében művelni való földet kért Pakai Csornától ennyi és ennyi robot, ennyi és ennyi úrbér, no meg annak fejében, hogy élete végéig nem költözik el a faluból.” Hát az írás megvan, de az úrbér feleannyi a robot feleannyi, és egyáltalán nincs benne, hogy költöznie nem szabad.

Ennél a gondolatnál felriadt Kartal. Valahogy nagyot dobbant a szíve, valami veszélyt sejtett, valami várakozás is feszült benne. Hallgatózott. De hát csönd volt körülötte, a vénasszonyok nyarának darázszümmögéses, ökörnyálas csöndje. A szél zizegett csupán a fűszálak végén.

Semmi.

Nem történt semmi.

De hát éppen ez a legnagyobb baj. Hogy oda a szép álom, oda az éjszakai kaland bőséges jutalma. A mérges királynak mérgesen odavágta a gyűrűt, hát aztán most se gyűrű, se jutalom.

El is hallgathatná, annyi bizonyos. De mégsem maradna titokban… Erről eszébe jutott a foglya.

Felugrott, új husángot tört magának egy elszáradt fa ágából, azzal megindult a domb másik oldalán lefelé. Egy vízmosáshoz vezetett az útja, amely a nyár eleji nagy zivatarok után jócskán belevágódott a földbe, valóságos szurdokká keskenyedett, és a mélyében, a nedves, megfülledt melegben páfrányok nőttek és kígyók tanyáztak.

Éles kövek döfködték Kartal meztelen talpát, surrogtak az ágak, ahogy félrehajtotta őket, és a pókok hálója az arcába ragadt. A nagy, ragyogó napsütésből idáig már csak a lombos derengés hatolt.

Halk horkantást hallott.

Hát ott állt a hűsben a ló, és mellette, egy fához kötözve, komoran hallgatott Ivánka apród.

Minden úgy, ahogyan az éjszaka hagyta.

Kartal gondterhelten vonogatta a vállát, amikor megállt Ivánka előtt.

Egyforma magasak voltak, vállas, keménykötésű, de fiatal legény mind a kettő. Csak hát az apród haja kese színű, a szeme szürke, az orra pisze, az arca pedig hosszú, akár egy lóé. Egy ideig állta Kartal tekintetét, aztán sírva fakadt.

– Engedj el… – bőgte. – Haza akarok menni a mamámhoz.

– Éjszaka is haza igyekeztél, mi?

– Mi közöd hozzá?!

– Akkor bátrabb voltál. Neki a sötétnek. Pedig errefelé szellemek járnak ám. A tatárok kutyafejű szellemei.

– Engedj el!

Kartal nevetett.

– Engedjelek el, adjam vissza a kardodat a lovadat, talán még bocsánatot is kérjek?

– Add vissza a gyűrűt! Az a király gyűrűje, tudod-e? Bakó vágja le a fejedet, ha megtudják, hogy elraboltad tőlem.

– Na jó – mondta Kartal, és fölállt. Úgy tett, mintha az inge korcában keresgélné a gyűrűt. – Visszaadom. Jobb is, ha nálad van, legalább a te fejedet vágja le a bakó. Mert tudod-e, hogy mindent elmondtam a királynak?

– Mindent? – Ivánka apród arca halottfehérre sápadt.

– Mindent! – vágta rá. – Hogy Gyürkefiának hamis iratokat kellett volna pecsételnie, meg hogy álomport szórtatok a borba.

Hallgattak egy sort. Ivánka apród lehajtotta a fejét, és úgy vetett egy-egy pillantást Kartalra. Alaposan szemügyre vette, s úgy látszott, jól emlékezett az éjszakai találkozásra is (az a fekete folt a szeme alatt jó emlékeztető volt), mert nagy sokára csöndesen ennyit mondott:

– Te fiú, nem tudom, kinek a szolgálatában állsz, és mit akarsz. De vagy engedj el, vagy ölj meg, bánom is én, mert egészen meghangyásodott a lábam.

– Nem állok én senkinek a szolgálatában – felelte csöndesen Kartal, és önkéntelenül megsimogatta sajgó vállát.

– Annál jobb. Most már én sem. Mert akármit is csinálsz, nekem már végem. A gazdám szeme elé nem kerülhetek, mert nem teljesítettem a parancsot. A király szeme elé nem kerülhetek, mert bakó kezére ad. Haza még úgyse mehetek, mert apámnak, anyámnak egyetlen fia vagyok, bennem volt minden reményük, hogy majd János ispán keze alatt sokra viszem. Egyik rokonunktól a másikig kódorognak szegények az országban, mert egy átkozott rablólovag megrohanta a várunkat, és kiforgatott mindenünkből. A puszta életünket alig tudtuk megmenteni.

Lehajtotta a fejét Ivánka, látszott, hogy zokogással küszködik. Aztán nagyot sóhajtott, és többet nem szólt. Mereven előrenézett, mintha csak a zöld hátú legyek érdekelnék, amelyek villámgyorsan cikáztak a lombok között.

Kartalt meghatotta ez a csend:

– Az én sorsom majdnem ugyanez… – kezdte, mert úgy érezte, a foglyában jó barátra lelhet. – Szegény apámat csúnyán kisemmizték, amikor pedig tiltakozott, hogy az örökrészét szét ne herdálják, ráküldtek egy ocsmány fickót, aki sértegette, párbajra hívta, a végén majdnem megölte. Otthagyták vérében fekve, de voltak, akik felsegítették. Aztán elmenekült, elvette egy rabszolga lányát, aki meghalt akkor, amikor engem szült. Szegény apám már nagyon öreg, de inkább a betegsége öregíti… Minden reménye abban van, hogy egyszer találkozik a királlyal, aki igazságot ad neki.

Ivánka akkorát sóhajtott, mint egy kemence.

– Ha most nem volnék megkötözve, kezet nyújtanék neked… – rebegte.

Kartal bólintott. A kézfogás a barátság pecsétje.

Ivánkához lépett, és kioldozta a kötelékét.

– Most már megmondom, igazán visszadtam a király úrnak azt a gyűrűt.

– Elhiszem – bólintott Ivánka. – Mi másért vetted volna el tőlem?

– De most már sajnálom, hogy visszaadtam. Előbb megütött, aztán meg azt mondta, menjek Budára a jutalomért. A nevemet is kérdezte, hát megmondtam neki. Péterfia János vagyok a keresztségben, de csak egyszerűen Kartal a nevem, mert apám szerint a mi családunk…

– Hogy hívnak?

– Kartal.

Ivánka nyelt egyet, és gyorsan bólintott. Az arca kissé megremegett, úgy látszott, belső indulatait próbálja fékezni.

– Hát téged hogy hívnak?

– Ivánkának. Gyulafia Ivánkának… a Káta nemzetségből.

Akkor már fogták egymás kezét. Erős volt az a kézfogás, mint minden kézfogás, amelynek barátság az indulatja. A két kéz az ujjak tövéig egymásba simult, a hüvelykujj belekulcsolt, az ujjak ráborultak a másik kézfejére. De abban a minutumban, ahogy Ivánka a nevét kimondta, megmerevedett a két kéz.

Kartalé egy pillanattal később – a meglepetéstől.

Akkor már későn volt. Ivánka egy kétségbeesett, erős mozdulattal elrántotta. Kartal előrezuhant, megbotlott a gáncsot vető lábban, ütést érzett a tarkóján, aztán egy kőnek vagy fának koppant a homloka, s néhány pillanatra elvesztette az eszméletét.

Mire nagy nyögéssel feltápászkodott, a szeplős, szürke szemű fiú már a lova nyergéből röhögött le rá.

– Na, te surmó paraszt! Hova tetted a gyűrűt?!

Kartal hallgatott.

– Azt hitted, túljárhatsz az eszemen. Úgy hazudsz, mint aki a miatyánkot mondja! A király nem is tud magyarul. Haha! Egy szót sem tud magyarul.

Kartal hallgatott.

A ló vadul felnyerített. Felágaskodott. Toporogva, kapálva táncolt egy ideig, mielőtt nekiindult volna a vízmosásnak.

– Hol a gyűrű?! – ordította Ivánka apród. – A ruhádban nem találtam, hova tetted?

Hanem csak most vette észre, hogy az imént elfeledte megkötözni Kartalt. A fiú most sem felelt, hanem némán feltápászkodott.

Ivánka tudta – az éjszaka megtanulta –, hogy lóháton sincs biztonságban a parasztsuhanc előtt.

Megtáncoltatta az állatot, aztán nekiindult a vízmosásnak. Teli szájjal nevetett, hanem a nevetése mégis hamisan csengett.

– Lesz, ahogy lesz! Azért mindenkinek elmondom, miféle koldus az a rettenetes Kartal!

Kartal komolyan nézett Ivánka után.

Kilépett az erdőből, és a szekérúton ment a falu felé.

Ha a sűrűben-nádasban folytatja az útját, talán hamarabb hazaér. De hát most nem akaródzott a hazamenés.

Lehajtotta a fejét, úgy bandukolt.

Hányszor vagyunk úgy, hogy érthetetlen, fájó és zavaros eseményekben megsejtünk valami titokzatos belső összefüggést. Hányszor sugdossa a fülünkbe valami jótékony szellem: most figyelj, egy fél szó, egy apró mozdulat, tekintet, esemény… összefügg.

Jelent valamit.

De hát vajon mit jelenthet?

Hiszen az ember oly könnyen hiszi, hogy a dolgok és az események valamilyen felsőbb akarat szerint összefüggnek egymással. Úgy sorakoznak, akár az olvasó fűzérén a gyöngyszemek, jóllehet, a fonalat, amely összetartja őket, csak ritkán látjuk.

Ilyenkor a magány a menedékünk, egyetlen tanácsadónk.

Kartal is a magányt kereste. Húzta-halasztotta a hazatérést (bár sietett volna), és mert ezt az utat csak minden vasárnap használták a szekeresek, akik Márton hegyéről zötykölődtek Pécsig, majd pedig vissza, sokféle megbízással, még több holmival megrakottan, nem kellett attól tartania, hogy bárki is megzavarja töprengésében.

Sok helyütt a fű is benőtte ezt az utat, és csak a két mély keréknyom jelezte az irányát.

Egyébként nevezetes szekérút volt ez. Pakai Csoma birtokának határát jelölte abban a díszes adománylevélben, amelyet a nagyapja még a boldogult V. István királytól kapott. „A Szamárdiból Dunához vezető szekérút”, ez volt a birtok déli határa, nem kellett tehát sok ész hozzá, hogy az unoka módosítson a dolgon. Nem az adománylevélen persze, hanem a határon. Mintegy két évvel ezelőtt alkalmas helyen elállta a szekeresek útját, és egyszerűen három faluval odébb terelte őket. Az adománylevélen nem esett csorba, Csoma úr birtoka három jó faluval mégis nagyobb lett. És mivel a lakosait egy teljes esztendőre felmentette mindenféle úrbéri kötelesség alól – a régi uraság (valami Párizsba vagy Londonba szakadt és ott pestisben elhunyt lovag özvegye) sehol sem tudott a sérelmére orvoslást találni.

Kartal szülőfaluja nem a három közé tartozott, ott Csoma úr csöppet sem kedvezett, annál is kevésbé, mert a falu alvégét csupa szolganép, rabszolgák ivadékai lakták, akiken annyit követelt, amennyit éppen jónak látott, a felvégen lakó szabadokkal pedig örökösen hadilábon állt.

– Kapd el!

A fojtott kiáltás egy bokor mögül hangzott. Kötél surrant a levegőben, egy pányva karikája terült szét Kartal fölött.

Villámgyorsan hasra vágódott, fektében megpördült a kötél, elcsúszott a hátán, de megragadta, és nagyot rántott rajta. Dühös ordítás, vad, káromkodás közepette két bőrzekés alak vágódott ki a bokor mögül. Az egyik íját kapta le, a másik karddal hadonászott a nyílvessző azonban célt tévesztett, a kard pedig már a levegőt csépelte. Kartal az út másik oldalán a fák közé ugrott, és dobogó szívvel futott tovább.

– Hagyd! – hallotta háta mögött az újabb kiáltást. És mintha hozzátette volna az íjász: éppen jófelé megy.

A fiú nem sokáig futott, lekushadt a lombok alá, és hallgatózott. Lüktetett a halántéka, a szíve fel-felugrott a torkába, és sírósan zihált.

Mi volt ez? Kik voltak ezek és mifélék?

Nem a Pakai Csoma csatlósai, mert azokat mindenki ismeri. Nem is a fehér ruhás király kíséretéből valók, mert azok már messze járnak.

Úristen. Csak nem…?!

Nem folytatta a gondolatot.

Felugrott, és körül sem nézve, vadul futni kezdett. Átugrott egy kis csermelyt, a sűrű sűrűjében felzavart egy sereg csíkos hátú vaddisznócsemetét – az anyjuk röffenését is hallani vélte –, aztán megint tisztásra, messzi rétre jutott, ott meg nagy zajjal rebbentek fel előtte a fácánmadarak, úgy látta, egy nyílvessző is csapódik előtte a földbe, de nem törődött semmivel, csak futott, futott, hogy most már mielőbb a faluba érjen, futott, ahogy a lába bírta, hogy mielőbb veszélyt kiálthasson.

Ezt az összefüggést bizony nem volt nehéz kitalálnia. A csalitban bujkáló fegyveresek és a falu sorsa között mi más lehetne az összefüggés?…

A domb mögött azonban már remegett a levegő, pernye hullott a magasból, sivalkodás, ordítozás riasztó hangját hozta a szél. Bőgtek a barmok, és csikorogtak a nehéz szekerek.

Ahogy a domb hajlatában megállt, szeme elé tárult a szörnyű kép.

Hegymagas lánggal égett a templom és körülötte néhány ház. A támadóknak azonban nem lehetett gyújtogatás a céljuk – hacsak azért nem, hogy rémületet keltsenek, mert a többi házat, amelyet a láng nem ért el, gyors és hozzáértő kezek most szerelték széjjel. Lehullottak a tetőlapok, szétterültek a gerendafalak, sok helyen még a padlót is felszedték, és csak a faházak lábai, a földbe vert, rőfnyi magas cölöpök maradtak a helyükön. Lovasok vágtáztak a házak között, és korbáccsal hajtották a népet. Aki ellenállt, aki nem kiabálta tüstént: „igenis, igenis!” – az hamar dárdahegyen találta magát. Kétségbeesetten hadonászó asszonyok kergették a szerteszét futó, visító malacokat, a repdeső aprójószágot. Karjukon pólyás gyerek. A férfiak a házfalakat cipelték, a marhákat terelték, már aki élt, ezt tette, mert sokan a kerítések tövében feküdtek, a halottak reménytelen mozdulatával ölelve a földet. Korbács csattogott a meztelen hátakon. A gyermekek sikoltozva keresték anyjukat. Megvadult tehén rohant végig a házak között, és otromba ugrásai közben megtaposott egy sebesült embert. Az égő templomon túl már a fegyveresek terelték a csordát, az első szekeresek máris követték őket. Minden kegyetlen gyorsasággal és gyors kegyetlenséggel folyt.

Egy nagy szakállú, vassisakos katona megvadulva ordítozott, és pokolra küldött mindenkit, aki a szeme elé került.

Túlságosan megraktak egy szekeret. Az ökrök nem tudták megmozdítani. Hárman-négyen is nekiveselkedtek, mégsem boldogultak a nehéz alkotmánnyal.

– Hej, mit tátod a pofád?! Fogd a végét!

Korbács suhant a levegőben, lecsapott Kartal hátára.

Meglökték egy dárdanyéllel.

– Apám! – kiáltotta. – Apámhoz kell mennem!

A korbács még egyszer lecsapott. Ilyenkor nincs vita. Fegyveressel a paraszt amúgy sem vitázhat. Szava sem lehet.

Megragadta hát Kartal a szekeret. A tömör, nehéz kerekek élesen csikorogtak. Mellette egy kopaszra nyírt rabszolga emelte vállával a vendégoldalt.

– Ó, Szűzanya – Mária, segíts! Krisztus urunk, Megváltónk, adj erőt! – imádkozott. Egy pillantást vetett a putrija felé, ahol eddig lakott, és amely mellett egy szürke szoknyás, mozdulatlan holttest hevert. A felesége.

– Apámról mit tudsz? – kérdezte Kartal.

A szekér visszacsúszott a kátyúba. Megjelent még egy korbácsos, aki hol az állatokat, hol az embereket verte.

– Semmit sem tudok. Nem láttam őt.

– Talán az első szekerekkel ment.

– Talán.

Kartal arra gondolt, bármilyen rettenetes, véres zűrzavar is, ami körülötte tombol, valamiképpen mégiscsak jó lesz valamire. Az ismeretlen katonák szöktetik a jobbágyokat, elhajtják az egész falut.

– Hej, húzd! Hej, neki! Nyomd!

A szekér zökkent egyet, a legelső ökör megbotlott, térdre esett, de a nehezén mégis túl voltak, jöhetett a következő iga. Kartal azt már nem várta meg, térült-fordult, aztán egy alkalmas pillanatban kereket oldott. Végigfutott a faluszéli kis patak partján, átugrott egy kiszakadt liszteszsákot, megkerült egy széttört taligát, aztán félreszökkent az összeomló templom recsegve-ropogva zuhanó, lángoló gerendái elől.

Kicsi ház volt az övék. Alacsony, semmi épület.

Kartal beugrott az ajtón.

Ott ült apja, Uzafia Péter, a házacska padlóján. Hátát a falnak támasztva, egykedvűen és szomorúan nézett maga elé a jó öreg. És mint mindig, mozdulatlan, lágy mosoly fénylett megfáradt, ráncos arcán. Mint aki olyasmiért mentegetőzik, ami nem is az ő bűne.

Kartal megállt előtte.

– Apám, édesapám – hadarta. – Jöjjön, menjünk mi is! Mit szomorkodik, mindig csak bánatoskodik. Ezek ott kinn emberre vadásznak. Viszik a házakat és a családokat. Ha mi is megyünk, megszabadulunk Pakai Csornától.

Választ sem várva ugrott, hogy készítse a kicsi cókmókot. Arra nem is gondolt, hogy a házat is vinnék, arra most már nincs idő, nincs segítség. Majd építenek másikat az új helyen, vagy sátrat vernek hajlékony fűzvesszőkből, és beborítják bőrrel, mint a kunok teszik. Csak el innen minél hamarabb!

Kartal nem sajnálta a kis házat, pedig sokan vannak, akik ha valahol hosszú esztendőket éltek, el nem hagynák semmi kincsért. Kartal itt nőtt fel ebben a házban, mégsem sajnálta. Már régóta dolgozott, vadászott, állatokat terelt, füvet kaszált, fát vágott, mikor mi kellett, a heti robotnapokon mostanában már ő végezte a munkát sokat betegeskedő, búskomor apja helyett – de nagyon jól tudta, hogy az elköltözés árát, a 12 dénár földbért a maguk erejéből soha nem tudják összegyűjteni, és ha igen, akkor sem biztos, hogy Pakai Csoma megadná rá az engedélyt.

És miközben egy nagy kendőbe dobálta a ruhát, kucsmát, bocskort, miegyebet, az apját ösztökélte.

– Jöjjön már, apám, édesapám, és segítsen! Hát mire vár? Kend mindig csak arra vár, hogy egyszer jön a király, és igazságot ad. De már nem az a király van, és kegyelmedet úgyis halottnak hiszi az egész rokonság, akikről annyit mesél. Hol a nagytarisznya? Nahát, ki dúlta fel ennyire a házat? – Nagy nehezen megtalálta a nagytarisznyát, belehajigált egy fél cipót, kis zsákocska babot, hagymát, és fejcsóválva rugdosta odébb a kormos lábasokat meg a földre hányt ivócsanakokat. – Jöjjön már, apám, megyünk az új helyre, én meg felmegyek majd Budára…

Hirtelen sírás szorongatta a torkát.

– Képzelje csak, édesapám, találkoztam a királlyal. Elmondtam mindent, amit kegyelmed mesélt. Hogy mi volt, hogy volt. Azzal a párbajjal meg Szandavárral, ami a mi jussunk, örökségünk volna. Hát azt mondta a király, most nem ér rá, hanem menjek fel Budára, és akkor igazságot tesz.

Még utoljára sietősen körülnézett a rozoga házban, ám abban a pillanatban beszakadt a kis ablakon az áttetsző disznóhólyag, és valaki égő fáklyát hajított be. A nyitott ajtón is berepült egy lángoló szövétnek, kiáltozás, röhögés harsogott odakint, és behallatszott az igazán nagy baj hangja: sisteregve égett a zsúptető.

– Édesapám, jöjjön már. Hát ne féljen, vigyázok kegyelmedre!

Odaugrott az öreghez, hogy felnyalábolja.

Csakhogy alig ért hozzá, a test élettelenül félredőlt, és elzuhant a földön.

Az összedőlt templom mellett volt a temető, Kartal oda vitte apja tetemét.

Addigra már üres és csöndes volt minden. A garázda fegyveresek eltakarodtak, s vitték magukkal az elrabolt népet. Máshol majd új falu épül, és ki tudja, az uraság nem lesz-e bőkezűbb és elnézőbb velük, mint volt a régi? Kartal felkapott egy csorba kapát, azzal kaparta ki a sír gödrét. Aztán körülnézett. Az egyik udvaron nagy, száradó lepedő maradt a kerítésen. Abba csavarta a tetemet, amint szokás, noha Márton atya, a falu papja mindig megkövetelte, hogy koporsóládát készítsenek a halottaknak.

De hát most nem volt sehol Márton atya, sem senki más, és Kartal úgy tett mindent, ahogy éppen jónak látta.

A lepedőt leterítette a fűre, lassan rácsúsztatta apját, és gondosan bebagyulálta szegényt. Közben eszébe jutott mindenféle siratóének, pogány is meg keresztény is, hiszen mindet elénekelték a vénasszonyok, valahányszor holt embert sirattak, de Kartalnak valahogy nem akaródzott az éneklés.

Nem sírt, gyászt sem érzett.

– Isten áldjon, kedves apám! – suttogta. – Lásd, ha fegyveresek vinnének, harcolnék is érted; ha magad indulnál messzi útra, meg is siratnálak. De hát te nem engem hagytál itt, hanem ezt a beteg és méla testedet. Az én apám nevetett, ha jókedve volt, s ez a test többé nem nevet. Az én apám járt-kelt, sokat dolgozott, s ez a test többé nem mozog. Az én apám tele volt keserűséggel, és nagy-nagy leszámolásra, hősies bosszúra készült, s ez a test olyan, akár a fa: nem érdekli a világ. Bizony, bizony igaza volt Márton papnak, hogy azt olvasta a könyvből: „Láthatjátok, feleim, bizony por és hamu vagyunk…” Akkor hát miért sírjak, és kit gyászoljak? Az én apám nem ez a test, amely nem él, nem mozog, hanem csak hasonlatos viaszbáb. Az én apám valahol vár. Várja, hogy valóra váltsam az álmait, várja, hogy megbosszuljam sérelmeit, várja, hogy visszamosolyogjak, ha vidáman felnevet. Az én apám most már csak emlék. Addig él, ameddig én. S talán annál is tovább…

Kartal legényszívébe nagy nyugalom szállt ezektől a gondolatoktól. Mielőtt eltemette volna apját, egy percre újra kitakarta arcát és mellét, mert eszébe jutott, semmi sebet nem látott rajta. Nem is láthatott, mert szegény öreget nem fegyver, hanem a beteg szíve (az aggódás vagy az ijedtség) vitte el. Hanem a fiú matató ujjai egyszerre csak egy lapos bőrtokot fedeztek fel.

A bőrtok keskeny szíjacskán volt apja nyakába akasztva.

Levette.

„Fontos lehet – gondolta –, de most nincs idő rá, hogy nézegessem.” Gyorsan a saját nyakába akasztotta tehát a bőrtokot, aztán a sírgödörbe eresztette apja tetemét. Gyors kézzel ráhantolta a kiásott földet, kis halmocskát is épített föléje, hanem a keresztre előbb nem volt gondja, most pedig nem jutott semmi az eszébe, mert valami belső nyugtalanság űzte, hajtotta innen. Ezért aztán fogta a kapát, amellyel a gödröt kikaparta, és a nyelénél beleszúrta a sírhalomba.

Így lett Uzafia Péternek, a nagy Kartal-Kurszán nemzetség késői fiának fejfája – egy kapa.

Amikor Kartal elfordult a sírtól, amikor odahagyta a felégett, eltűnt falut, csak akkor csuklott fel belőle egy rövid, könnytelen zokogás.

Harmadik fejezet

amelyben feltűnik Lóránd, a szavatartó – Nagy idő, sok idő! – Vágyálom, ami, tüstént teljesül – Öten egy ellen – Viaskodás az erdőszélen – Én vagyok Kartal, a rettenetes! – Nevetés

Hej, micsoda rangos-kényes, gangos-fényes lovag közeledett az úton! Táthatta a száját, aki ránézett kócsagtollas, fénylő sisakjára, cirádásan vésett hatalmas mellvértjére, vaskarjára, vaskezére, cafrangos, szalagos lándzsájára. Hatalmas pajzsán elcsúszott a napsugár, pajzsa közepén a színes zománcon mosolygott az ég, és a lova – no, hát a lova, az volt csak a csuda! Pannónia dimbes-dombos tája sose látott olyan nehéz testű, medveerős, kócos-lompos lovat. Ámbár ilyen való páncélos vitéz alá. Kell erő hozzá, hogy megbírjon a hátán annyi töméntelen vasat. Ráadásul nemcsak a lovag volt talpig vasban, hanem az a derék ló is. Fejét és orrát vas álarc védte, pikkelyes páncél csörgött a farán is. Egyébként pedig piszkossárga csótártakaró fedte, amely bajnoki tornán talán méltó és nagyúri dísz lehet, de hát itt, a rekkenő melegben, inkább volt átok, mintsem dicsőség.

A lovag lassan lépkedett a sárga takarós lován, nyomában hatalmas porfelleg szállt.

Kartal megállt az út szélén, és ámulva figyelte. Amikor közelebb ért hozzá a lovag, észrevette, hogy a sisakrostélyát leeresztve tartja, és csak a kicsiny rácson át pislog a nagyvilágba.

Hát ebbe mi ütött? – töprengett Kartal.

A vasvitéz hirtelen megállt előtte.

– Hé, paraszt! – dörömbölte a fazéksisak mélyéről. – Ez az út vezet Budára?

– Ez, uram – felelte Kartal.

– Messzi az út odáig?

– Nem tudom, uram!

– Ej, buta paraszt, mit tudsz!

– Csak annyit, hogy két-három napot mondanak a szekeresek. De én magam sose jártam még Budán.

– Két-három nap. Szörnyű sok idő.

A fazéksisak mélyéről bugyborékoló hümmögés hangzott. Aztán zörgés és dörömbölés támadt, mintha az egész alkotmány szét akarna esni. Lovas és ló megremegett.

– Szörnyű sok idő!

Kartal vállat vont. Ha sok, hát sok. Neki még több, mert ő gyalogszerrel indult Budának. Föl is szerelkezett, ahogy elképzelte. Egyik vállán úti tarisznyája, benne kenyéri sódar, ruha, só, fejsze meg egy ácskapocs (isten tudja, mire jó egy ácskapocs), másik vállán átvetve pedig a pányvakötél, amely ha másra nem, hát vadászatra megjárja, mivel egy jó késen kívül más fegyvere nincsen.

– Hé, fiú – zörögte a lovag némileg enyhültebb hangon. – Krisztus urunk hitén vagy-e?

– Megkereszteltek, uram – felelte Kartal, és egy pillantást vetett a cafrangos vitéz mögé, a kanyargós országútra. Az út azonban üres volt, sehol egy szolga, sehol a kíséret. A lovag egymagában lovagolt, amit Kartal igencsak furcsállott.

– Hát aztán tudod-e, mit tanít a mi szentséges anyaszentegyházunk a felebaráti szeretetről?

– Hogy szeressed felebarátodat, mint tenmagadat.

– Nagyon helyes, nagyon helyes – dörömbölt a lovag hangja.

Úgy látszott, ebben maradnak, mert Kartal többet nem mondott, a lovag pedig nem kérdezett. Helyette körbetopogott a lovával, mintha csak arról akarna meggyőződni, van-e valaki a közelben. Amikor aztán meggyőződött arról, hogy senki sincs ott, hanem csak ők ketten állnak az erdők, mocsarak és sivár dombok kietlenségében a tűző nap alatt, hirtelen nagy dölyfösen így kiabált:

– Hallod-e, te paraszt, az én nevem Lóránd lovag! Lóránd, a szavatartó! Úgy nézz meg engem, hogy éjt nappallá téve, egyfolytában lovagoltam Normandiából idáig, mert szent esküvéssel fogadtam meg a szépséges Blanchefleur hercegkisasszonynak – akinek igazi nevét sosem fogom a te mocskos füledre bízni –, hogy addig nem nyugszom, amíg a magyarok királyát trónra nem segítem.

– A fehér ruhást? – kérdezte Kartal akaratlanul. A kérdése azonban láthatóan tetszett a közvitéznek.

– Úgy van, fiú. Megfogadtam, hogy az utolsó nap és az utolsó éjszaka le nem szállok a lóról addig, amíg a nagyszerű Caroberto előtt nem tiszteleghetek a kardommal.

Itt elhallgatott a lovag. Megint zörgött és remegett.

– Én vagyok Lóránd, a szavatartó! A legvitézebb lovag egész Normandiában! Csakhogy ezt úgyis hiába mondom neked, te buta paraszt, mert azt se tudod, eszik-e vagy isszák azt a Normandiát, hát azt hogyan tudnád, hogy merre van? Igazán azt mondod, hogy még három nap innen Buda?

– Nekem így mondták, uram.

– Nagy idő, sok idő… – A lovag abbahagyta hosszú mondókáját, és sírós nyöszörgés szakadt fel a melléből. Nagy hirtelen felcsapta a sisakja rostélyát.

– Hé, te fiú, ha istent ismersz és felebaráti szeretetet, segíts gyorsan leszállnom erről a lóról, mert istenemre mondom, megveszek, ha a dolgomat el nem végezhetem.

– Kezdhette volna ezzel is – mosolygott Kartal.

– Eh, kezdem, nem kezdem… mit értesz te ahhoz? Ennek az állatnak könnyebb a dolga itt alattam. Azért sietek a király után, hogy megvédjem őt egy rettenetes rablólovag ellen, akinek csodás a kardja, mint az Exkalibur, de a szíve olyan, mint… mit bámulsz, segíts már, mert mindjárt baj lesz!

Igaz, ami igaz, egy ilyen behemót vasvitéznek nem könnyű a dolga. A várak udvarán csigán átvetett kötéllel emelik a nyergébe, ahonnan aztán elmozdulni nem tud, hanem csak karddal, buzogánnyal hadonászik, vagy lándzsával döfölődik, de már a földre csak úgy zuhan, akár a vágott fa.

– Siess, siess! – könyörgött a lovag. Kartal lekapta válláról a pányvát, átvetette egy erős faágon, aztán gyors kézzel áthurkolta a lovag hóna alatt. Megragadta a kötél másik végét, és húzni kezdte, mint amikor a kútból vizet húz az ember.

A lovag nyöszörgött, a kötél megfeszült, a ló érezte, hogy lovasa megemelkedik – hát abban a pillanatban nyihogott egy vidámat, és uzsgyi, elszaladt.

Lóránd lovag úgy lógott a kötélen, mint pók a fonalán, és a rémülettől egészen megnémult.

A déli verőfényes csendben hirtelen-váratlan kürtszó harsant a messzeségben.

– Még csak ez kellett! – kiáltotta a lovag. – Ha így meglát valaki, oda a becsületem. Lóránd, a szavatartó, nincs többé! Siess, fiú, az égre kérlek! Eressz a földre, kapcsold le a vértjeimet, aztán szaladj, és hozd vissza azt a rusnya lovat!

Kartal megértette, micsoda kelepcébe került a jó lovag. Gyorsan leeresztette a földre, lekapcsolta vértjeit, majd nekiiramodott, hogy az elbitangolt lovat megkeresse.

Nem kellett sokáig keresnie, mert a sárga köntösű belga alig ötvenlépésnyire tőlük békésen legelészett. Kartal tudta, hogy az effajta harci mén csak a maga gazdájához kezes, ezért óvatosan, mégis magabiztosan, kezét előrenyújtva közelített hozzá. A nehéz állat azonban nemcsak bizalmatlan, hanem makrancos és ravasz is volt. Éppen kéznyújtásnyira engedte magához, aztán gondolt egyet, dobbantott a nehéz patáival, és nagy zajjal odébb ugrott.

– Az apád keservit! – nevetett Kartal. Még egyszer-kétszer megpróbált szépszerével a lóhoz férkőzni, hanem amikor úgy látta, hogy ez sehogy sem sikerül, karikába fogta a pányvát, meglóbálta, kihajította.

Az állat felkapta szőke sörényes fejét, felhorkant, és hatalmas súlyával nekilendült. Ám ezúttal csak egyet szökkenhetett, mert Kartal a pányva másik végét egy fa derekára hajlítva húzta vissza. Így is nehéz dolga volt, csorgott róla a verejték, mire úgy rendezte a dolgát, hogy a kötél mellől egy ügyes szökkenéssel a nyeregbe ugorhatott.

Nem akármilyen nyeregbe.

Kartal, aki világéletében csak kicsiny, inas parasztlovakat ülhetett meg, azokat is csak egyszerű fanyergen, a megilletődöttségtől most majd elvesztette a fejét – és vele az egyensúlyát. Ezüstlemezekkel díszített, arany- és ezüstszegekkel gazdagon kivert piros bársonynyeregben találta magát, ahol úgy esett az ülés, mintha puha szénakazal tetejében trónolna. A kantár pedig, amit a kezében tartott, ugyancsak cifra, ezüst- és rézveretes holmi. Valósággal. szikrázott a nap sugarában. A remekmívű kengyel pedig úgy csilingelt, amikor megvetette benne a lábát, mintha kis aranycsengettyű szólna.