Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Guy de Maupassant

A SZÉP FIÚ

fordította

Somlyó Zoltán

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-304-0 EPUB

ISBN 978-963-559-305-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe: Bel Ami

első kiadás: 1885

az elektronikus kiadás az 1921. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Olekszandr Murasko (1875 – 1919)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET

Georges, miután a kaszírnő az ötfrankosából visszaadott, távozott a vendéglőből.

Az egykori altiszt, veleszületett hiúságból is, sokat adott külsejére és most is keményen kihúzva magát, végig pödörte a bajuszát, miközben leereszkedően mosolygott és az étterem vendégeit gyors, éles tekintettel nézte végig, a „szép” emberek ama tekintetével, amely biztosan talál, mint a karvaly döfése.

A nők utána küldték pillantásukat, hárman: kis varróleányok, egy rossz frizurája, elhanyagolt külsejű, középkorú zenetanárnő, fején teljesen elporosodott kalappal és olyan ruhában, amely sehogy se akart állni a termetén, azonkívül két asszony a férjével, a „szabott árak” jeligével működő zúg vendéglő törzsvendégei.

A járdán egy pillanatra megállott, gondolkozva, mihez fogjon. Június 28. volt és a hónap végéig mindössze három frankja és negyven centime-ja maradt a zsebében. Ezen a pénzen kétszer ebédelhet, reggelizés nélkül, vagy kétszer reggelizhet, anélkül, hogy ebédelne - tetszése szerint. Kiszámította, hogy egy reggeli csak huszonkét sou, egy ebéd ellenben harminc sou. Ha tehát a reggelinél marad, akkor egy frank húsznyi fölöslegre tesz szert, Vagyis: a boulevardon megehet két pár virslit kenyérrel és megihat hozzá két pohár sört. Ez volt az az élvezet, amellyel esténként meg szokta magát örvendeztetni. A Rue Notre-Dame de Lorette-en ment lefelé.

A járása ugyanaz volt, mint annak idején, amikor még huszáruniformist hordott. A mellet ki és ehhez enyhén ringatta a csípőit, mintha csak most ugrott volna le a lováról. Tovább ment, nem törődve a járdán tolongó emberekkel, nem térve ki senkinek sem és itt-ott elég keményen oldalba bökte a járókelőket. Kissé már elnyűtt cilinderét könnyedén félrecsapva hordta, a lépése élesen hangzott a kövön. Úgy látszott, mintha a snájdig katona, akit hirtelen civilruhába dugtak, valakibe, vagy valamibe bele akarna kötni, a járókelőkbe, a házakba, az egész városba.

Igaz, hogy készen vásárolt öltönye mindössze hatvan frankba került, mindazonáltal bizonyos eleganciával hordta. És ha ez az elegancia kissé erőszakos és közönséges volt is, de elegancia volt. Szálas, magas növésű termetével, barnásszőke, enyhe vörösbe játszó hajával, a kihívó bajuszával, amely felsőajkára kunkorodott, világoskék szemeivel, amelyeknek pupillája egészen szűk volt és természettől hullámos, közép választékú hajzatával a ponyvaregényekből jól ismert „fenegyerek” hatását tette.

Nyári este volt, ama párizsi nyári estek közül való, amikor a levegő mozdulatlan. A város izzott, mint egy kemence és pórusaiból előre tört a verejték a tikkadt éjszaka nyomása alatt. A csatornák gránittorkából rossz illat áradt és a pincelakások konyhái mosogatóvíz és áporodott ételek bűzét ontották az utcára.

A házmesterek ingujjra vetkezve, szalmaszékeken lovagolvást ültek az ajtók előtt és pipáltak. Az emberek vontatott lépésekkel surrantak tova, többnyire kezükben hordva a kalapot, hogy a forróságban legalább a homlokukat érje a levegő.

Amikor Duroy Georges a boulevardon befordult, újra megállt, nem tudva, hogy mihez fogjon. A Champs-Élysées-re szeretett volna menni, hogy a Bois de Boulogne fái alatt friss levegőt szívjon; másrészt azonban ideláncolta a szerelmi kalandok utáni vágy, amelyekhez nem sokat értett és amelyekre már három hónap óta várt éjjel, nappal. Itt-ott ugyan akadt egy kevés ízelítő, minthogy szép megjelenésű és gáláns természetű fiú volt, de többre és jobbra vágyott.

Üres zsebeivel és forró vérével ugyan még az éj vándornői is izgatólag hatottak rá, akik az utcasarkokon a fülébe suttogtak, de nem volt bátorsága utánuk menni, mert nem tudta volna őket megfizetni. De meg tulajdonképpen más, kevésbé közönséges csókokról álmodozott.

Mindazonáltal előszeretettel látogatta azokat a helyeket, ahol ezeket a lányokat megtalálhatta, a bálhelyiségeiket, kávéházaikat és utcáikat. Szerette megszólítani őket, tegeződni, és beszívni tolakodó illatszereiket. Hisz mindenek dacára nők voltak ezek is, nők, akik szerelemre valók. Tőle idegen volt a megvetésnek ama érzése, amely a családi melegben felnőtt férfiakat az ilyen nő láttára elfogja.

A Madelaine-templom félé tartott az emberáradat nyomában, amely a hőségben nehézkesen vánszorgott. A nagy, túlzsúfolt kávéházak előtt a pazarvilágítású ablakok rikító, vakító fényében a vendégek nagy csapatja üldögélt a járdán. Előttük a kis kerek, vagy négyszögletes asztalokon piros, zöldszínű, sárga és barnás folyadékokkal telt poharak álltak és a vödrökben láthatók voltak az átlátszó üvegpoharak a jégdarabkákkal, amelyek a tiszta vizet hidegen tartják.

Duroy most meglassította lépteit, szinte kiszárította a torkát a szomjúság, annyira vágyott valami frissítő italra.

Valami égő szomjúság fogta el és kéjelegve képzelt arra a lehetőségre, hogy valami hideg folyadékot önthessen le a nyelvén. De jól tudta, hogy két pohárka sörnyi élvezetért már fel kell áldoznia a holnapi szegényes vacsorát és torkig volt már a hóvégi éhezésekkel. Így szólt tehát önmagához:

- Csak tíz órai haladékra van szükségem és megihatom a pohár sörömet a Café Americainben. De az ördögbe, már most is majd megöl a szomjúság!

És kémlelve nézte az embereket, akik ott ültek és iddogáltak, mindazokat, akik minden vágyukat kielégítettek. És mialatt, látszólag kihívóan és biztossággal ment el a kávéház előtt, a vendégek ruházata és magatartása szerint taksálni kezdte, hogy melyiknek mennyi pénz lehet a zsebében, miközben forró haragra gyűlt ezek ellen a nyugodtan élő, boldogan üldögélő emberek ellen. Zsebeikben bizonyosan aranyak, fehér ezüstök és pénzdarabok vannak. Átlagban legalább negyven frankja van mindegyiknek; egy-egy kávéház előtt mintegy száz ember ül, ez összesen négyezet frank! „Disznók!” - mormogta magában, miközben graciózusan ringatta a csípőit. Csak jött volna elébe valamelyik egy sötét utcában, isten tudja, nem tekeri-e ki a nyakát, mint egy csirkéét.

És eszébe jutott az Afrikában leszolgált két éve, hogy hogyan szedték el a déli kis garnizonokban az arabok pénzét. Kegyetlen, elégedett mosoly játszadozott az ajkai körül, amikor egy kis kirándulásra emlékezett, amely két Onled-Alan-törzsbeli ember életébe került. Bajtársai akkor húsz tyúkot, két ürüt, nagy rakás aranyat és hat hónapra való jókedvet vittek magukkal.

A bűnösök sose kerültek meg: alig is keresték őket, minthogy az arabokat többnyire mindenütt, a katona természetes zsákmányának tekintették.

Párizsban persze másképp volt. Itt nem lehetett olyan zavartalanul rabolgatni, karddal és pisztollyal fölfegyverkezve, messze a polgári igazságszolgáltatás éber szemétől. Újra fellángoltak lelkében a katona vad indulatai, akinek a meghódított földön szabad tér kínálkozott. Valósággal bánatosan gondolt vissza arra a két esztendőre, amit abban a pusztában töltött! Okosabban tette volna, ha ottmarad! De ha éppen a javulás szándéka kergette vissza. És íme!... Most hova-jutott!

Megcsettintette a nyelvét, mintha meg akarná állapítani, hogy mennyire kiszáradt. Az embertömeg lassan és fáradtan vonult el mellette és egyre az járt a fejében, hogy minden pénz ezeknek a gazembereknek a zsebében van! Meglökdöste őket, vidáman fütyörészve. Azok morogva fordultak meg utána és a nők fölháborodva kiáltották: „Micsoda durva fráter!”

Most a Vaudeville Színház előtt ment és megállt a Café Americain előtt. Még egyszer átfutott az agyán, ne igyék-e meg egy pohár sört. Oly vad szomjúság gyötörte. De előbb fölnézett az egyik megvilágított órára, amely a töltésen állt. Negyed tíz volt, és túlságosan jól ismerte magát; tudta, hogy egy hajtásra kiissza a poharat, ha eléje teszik. És mit csináljon akkor tizenegyig?

Tovább ment. „Elmegyek még a Madeleine templomíg”, mondta „és onnan lassan vissza”.

Az Opera-tér sarkán egy fiatalember haladt el mellette, akinek arca ismerősnek tűnt néki. Utána menve, követte, emlékezetében kutatva, mialatt félhangosan így motyogott: „Tudja az ördög, hol láttam ezt az alakot?!”

De hiába kínozta el az agyát, míg az emlékezőtehetség különös játéka tüstént kissé soványabb és fiatalabb formában, huszáruniformisba bújva hozta elébe ezt az embert. Es most már elkiáltotta magát: „Tényleg, Forestier!”

Meggyorsította lépteit és vállára ütött az előtte haladónak. Az megfordult, ránézett és így szólt: „Mi tetszik?”

Duroy nevetett:

- Nem ismersz meg?

- Nem.

— Duroy Georges. a hatos huszároktól!

Forestier mindkét kezét feléje nyújtotta:

- Te vagy az, öreg? Hogy vagy?

- Kitűnően. És te?

- Nem valami jól. Képzeld, odavan a tüdőm. Az év hat hónapjában agyonkínoz a köhögés, egy bronchitis következménye, amelyet Párizsba való visszatérésem évében szereztem. Éppen négy esztendeje.

- De jó, egészséges színben vagy.

Forestier karon fogta régi bajtársát és barátját és elbeszélte néki betegségét, az orvosi véleményeket és hogy mily nehezére esik rendeléseiket munkájával és kötelességeivel összeegyeztetnie. Az egész telet délen kellene töltenie. De hát telik ez tőle? Házas és újságíró; az állása egyébként fényes.

- A „Vie Française”-ben én szerkesztem a politikai részt, a „Sailul”-be szenátusi tudósításokat írok és a „Plan”-be időről-időre irodalmi tárcákat közöl tőlem. Szóval: megcsináltam a pályámat!

Duroy meg volt lepve és kutatva nézett rá. Nagyon megváltozott, sokkal megállapodottabb lett. A tartása és ruházata, egész lénye jól szituált, öntudatos emberre vallott, és pocaknak indult hasa jó ebédekről tett bizonyságot Azelőtt sovány volt, kicsiny és gyenge, amellett pajkos világfi, aki semmiféle őrültségtől nem riadt vissza. Három év Párizsban tökéletesen más embert gyúrt belőle; komoly lett és testes, és a homlokán már néhány ősz szál mutatkozott, habár nem lehetett több huszonhétévesnél.

Forestier most megkérdezte:

- Hova mész?

Duroy így szólt:

- Sehova. Kis sétát akartam tenni, mielőtt hazamennék.

Elkísérnél a „Vie Française”-ig? Csak néhány korrektúrát futok át, aztán megiszunk együtt egy-két pohár sört.

- Veled tartok.

Karonfogva mentek tovább, azzal a meghittséggel, amely oly hamar köt össze régi iskolatársakat és egyezredből bajtársakat.

- Mit csinálsz Párizsban? - kérdezte Forestier.

Duroy vállát vonogatta:

- Röviden szólva, éhen döglöm. Amikor a katonáktól megszabadultam, visszajöttem ide, hogy szerencsét próbáljak, azaz inkább, hogy Párizsban lehessek. Hat hónap óta írnokoskodom az Északi Vasútnál és évente ezerötszáz frankot keresek; egy souval se többet.

Forestier morogva mondta:

- Az áldóját, ettől nem fogsz meghízni!

- Azt elhiszem. De mit tegyek? Egész egyedül állok, senkit se ismerek és nincs protekcióm. A jóakaratomon nem múlna, de nincsenek meg az eszközeim.

A kísérője most vizsgálgatva nézte végig, tetőtől-talpig, aztán meggyőződéssel mondta:

- Nézd kedvesem, az embernek itt értenie kell hozzá, hogy valamivé legyen, és aki találékony, abból gyorsabban lesz miniszter, mint irodafőnök. Követelni kell és nem kérni! Nem találtál jobbat rongyos írnoki állásnál?

Duroy így válaszolt:

- Mindenütt kerestem és sehol sem találtam. De most van valami kilátásom. Bizonyos Pellerin nevű lovardájába kell belépnem istállómesternek. Ott legkevesebb évi háromezret fogok keresni.

Forestier a szavába vágott:

- Ezt ne tedd, az istenért! Őrültség volna, még ha tízezret keresel is! A hivatalodban legalább eldugva élsz, senki se ismer, és ha elég erősnek érzed magad, egy szép napon karriert csinálhatsz. De ha istállómester vagy, akkor mindennek vége. Éppen olyan, mintha főpincér lennél egy hotelben, ahol ott ebédel egész Párizs. Ha egyszer lovagolni tanítottad a társaságbeli urakat és fiaikat, sohase fog többé eszükbe jutni, hogy maguk közül valónak tekintsenek.

Elhallgatott, néhány pillanatig gondolkozott, aztán megkérdezte:

- Letetted az érettségit?

- Nem. Kétszer elbuktam.

- Nem baj, ha csak valameddig is végig jártad az iskolát. Ha szó esnék Tiberiusról, vagy Ciceróról, körülbelül tudod, kik voltak ezek az urak?

- Mindenesetre, körülbelül.

- Ennyi elég. Sokkal többet senkise tud róluk, néhány gyöngeelméjű kivételével, akik erre adták a fejüket. Nem is olyan nehéz dolog, bölcsnek látszani, fődolog, hogy az ember rajt ne kapassa magát. Az ember vigyáz, kikerüli a nehézségeket és a lexikon segítségével lefüleli a többieket. Az egész világ buta, mint a libák és tudatlan, mint a ponty.

Nyugodtan beszélt, mint egy felvilágosult ifjú, aki ismeri az életet, mosolyogva, miközben az előre nyomuló tömeget nézte. De hirtelen köhögni kezdett és megállott, amíg a rohama tartott. Akkor teljesen kedvetlenül így szólt:

- Őrületes, hogy nem tudok szabadulni ettől a hörghuruttól! És hozzá még csak a nyár derekán vagyunk. De a télen okvetlen Mentone-ba megyek, hogy végre kigyógyuljak. Történjék bármi, az egészségem mindennél fontosabb.

A Boulevard Poissonière-en álltak, egy nagy üvegajtó! előtt, amelynek lapjára egy ketté nyitott hírlap volt ragasztva, amelyet három járókelő olvasgatott.

Az ajtó fölött gázlángokból összeállított tüzes betűkkel, mint egy harci jelszó, ez állt: „La Vie Française”. És a járókelők, akik hirtelen ezeknek a lángoló szavaknak a fénykörébe jutottak, a villogó fénytől megvilágítva jelentek meg, tisztán és világosan, akárcsak a nappali fényben, amíg újra visszahullottak az utca sötétjébe.

Forestier belökte az ajtót: „Jer!” mondotta. Duroy követte őt az utcára kilátszó pompázó, de egyben piszkos lépcsőn fölfelé. Egy előszobába jutottak, itt barátját két szolga köszöntötte, végül megállapodtak egy váróteremszerű helyiségben, amely poros és kopott volt hamisított piszkoszöld selyemtapétáival, amelyek foltosak voltak, itt-ott beszakadva, mintha egerek rágták volna ki.

- Foglalj helyet, - szólt Forestier, - öt perc múlva itt vagyok.

És eltűnt ama három ajtó egyikén, amelyek ebből a szobácskából kivezettek.

Különös, sajátságos, minden szerkesztőségben éreztető, leírhatatlan szag terjengett. Duroy mozdulatlanul ült, kissé bátortalanul és nagyon elcsodálkozva. Időről-időre emberek mentek el mellette sietősen, akik az egyik ajtón be, a másikon kimentek, anélkül, hogy ideje lett volna megnézni őket. Fiatal, sőt feltűnően fiatal emberek, akik mód fölött elfoglaltaknak látszottak; kezükben papírlapok voltak, amelyek lobogtak a szélben. Aztán szedők, tintafoltos vászonkabátban, melyből tűrhetően tiszta gallér látszott, míg szövetnadrágjuk föltétlen tetszetős szabású volt. Friss nyomású papírszalagokat vittek, vigyázatosan; - még nedves kefelevonatokat. Itt-ott megjelent egy kissé túlságosan feltűnő eleganciájú alacsony úr is, szűkre szabott zsakettben, rendkívül széles nadrágban és aránytalanul hegyes orrú cipőben, valamelyik riporter, aki újdonságokat szállított a félvilágból.

És mások is, komolyan és fontoskodva, fejükön roppant széles karimájú cilinder, mintha ezáltal akarnák magukat megkülönböztetni a többi emberek tömegétől.

Most megjelent Forestier, egy magasnövésű, szikár fiatalember karján, aki harminc és negyven közt lehetett, fekete frakkban és fehér nyakkendővel, nagyon barna, hegyesre pödört bajusszal. Nagyon vakmerőnek és önelégültnek látszott.

Forestier elköszönt tőle;

- Agyő, kedves mester! - Az kezet szorított vele és így szólt:

- A viszontlátásra, kedvesem! - botját hóna alá csapta és fütyülve lement a lépcsőkön.

- Ki ez? kérdezte Duroy.

- Rival Jacques, a híres tárcaíró és párbajhős. Ő is a korrektúrái miatt jött. Garin, Montel és ő ma a legszellemesebb tárcaírók egész Párizsban. Heti két cikkért évi harmincezer frankot keres a lapnál. Ahogy mentek, kövér, tisztátlan külsejű, nagy sörényű úr jött velük szembe és köhécselve tartott föl a lépcsőn. Forestier rendkívül udvariasan köszöntötte. Norbert de Varenne, mondta, a „Holt napok” költője, szintén jó ára van. Minden novellája, amelyet nekünk ír, háromszáz frankba kerül, és egyik se hosszabb kétszáz sornál. No, de most már mehetünk a Café Napolitainbe, majd meghalok a szomjúságtól.

Amikor a kávéházban leültek, Forestier elkiáltotta magát: „Két pohár sört!” aztán a poharát egyetlen hajtásra kiitta, míg Duroy kis kortyokkal ivott, nyelve közt tartogatva az italt, mint valami különös finom falatot. Forestier hallgatott és gondolkozott, majd hirtelen így szólt:

- Mért nem próbálkozol te is az újságírással?

A másik csodálkozva tekintett reá:

- Egy betűt nem írtam életemben.

- Eh, meg kell próbálni! Egyszer végre el kell kezdeni. Én használhatnálak. Elláthatnál a számomra bizonyos ügyeket, beszerezhetnél különféle adatokat és látogatásokat tehetnél. Egyelőre kaphatnál havi kétszázötven frankot és kocsiköltséget. Beszéljek a szerkesztőmmel?

- De mennyire, boldog lennék!

- Jó, holnap nálam vagy ebéden. Mindössze öten-hatan lesznek, Walter úr, a tulajdonos a feleségével, Rival Jacques, Norbert de Varenne, akiket az imént láttál, továbbá a feleségemnek egyik barátnője. Tehát rendben vagyunk?

Duroy még vonakodott, elpirult és nagy zavarban volt Végül ezt motyogta:

- Csakhogy nincs megfelelő öltönyöm...

Forestier mereven bámult rá.

- Mit? Nincs frakkod? Az ördögbe! Pedig az föltétlen szükséges. Párizsban a frakk fontosabb az ágynál.

Gyorsan a mellényzsebébe nyúlt, előrántott egy csomó aranyat, kettőt letett Duroy elé az asztalra és barátságosan így szólt:

- Ezt a negyven frankot majd visszaadod nekem, amikor pénzed lesz. Menj és vásárolj, vagy végy kölcsön mindent, amire egy hónap alatt szükséged lesz. Holnap föltétlen várlak a lakásomon félnyolcra, Rue Fontaine 17, ebédre.

Duroy zsebre tette a pénzt és zavartan hebegett:

- Túl jó vagy hozzám, nagyon köszönöm... Biztosítalak, sohasem fogom elfelejteni...

- Jó, jó! Ugye, megiszunk még egy pohárral? - És már kiáltott a pincérnek:

- Még két pohár sört!

Mikor kiitták, Forestier megkérdezte:

- Volna kedved még egy órát sétálni?

- Nagyon szívesen. - Es újra elindultak a Madeleine templom irányában.

- Mit kéne most tenni? - kérdezte Forestier. - Azt mondják, hogy Párizsban van mit látnia annak, aki sétálni szeret. Pedig nem igaz. Sose tudom, mit csináljak az estéimmel. A Boisba csak akkor érdemes kimenni, ha nővel van az ember; megfelelő nő pedig nem mindig akad. Az orfeumokba pedig csak hadd menjen a suszterem a feleségével, én nem kérek belőle. Sehova se lehet menni! Egy nyári kerthelyiség kellene, olyasféle, amilyen a Monceau-park. amely egész éjjel nyitva volna, nagyszerű zenével, a fák alatt mindenféle frissítőkkel. Ez tulajdonképpen nem annyira mulató, mint inkább sétatér lenne, magas helyárakkal, hogy a jobb nők is eljöjjenek. Természetesen szép és tágas helyet gondolok. Nagyszerű volna… Hát hova is mész?

Duroy hirtelen nem tudta, mit mondjon; végre elhatározta magát s így szólt:

- Sose voltam még a Folies Bergère-ben, szeretném megnézni.

- A fene vigye - válaszolta Forestier, - a Folies Bergère-t! A füstben az ember egyszerűen megsül, mint a nyárson, de nem bánom, azért elég mulatságos.

Visszafordultak és bementek a Faubourg Montmartre-ba. A mulató ragyogóan megvilágított frontja rikító fényt vetett a négy utcába, amelyek ezen a ponton torkoltak össze. A bejárat előtt bérkocsik egész sora állt.

Forestier bement, de Duroy karon fogta:

- Nem váltottunk jegyet!

Forestier büszke öntudattal szólt:

- Az én társaságomban nem kell jegy! - A három ellenőr udvariasan köszöntötte. Az újságíró megkérdezte:

- Van még egy jó páholy?

- Természetesen, Forestier úr.

Átvette a szelvényt, betolta a párnázott ajtót és bent voltak a teremben. A közönség, a színpad és a terem másik, része fölött füstfelhő gomolygott, mint valami finom köd, amely a töméntelen szivartól és cigarettától szállt föl vékony, fehér szálakként, a mennyezeten összezsúfolódott, majd a széles boltozat alatt, a csillár körül és a nézőkkel tömött első karzat fölött valóságos füstfelhővé sűrűsödött.

A bejáratból nyíló tágas előcsarnokban, amely a termet körülvevő folyosóra visz, ahol feltűnően öltözött hölgyek szorongnak a sötétruhás férfiak közt, egy csapat hölgy várta az érkezőket, éppen ama három asztalka egyikénél, amelyek mögött kissé már kiélt külsejű nők különféle frissítőket árultak. A mögöttük függő nagy tükörből visszatükröződött a hátuk és a tovasietők arca.

Forestier gyorsan átment ezeken a csoportokon, egy páholynyitó nőnek így szólt: „Tizenkettes páholy.”

- Tessék parancsolni!

És kicsiny faketrecbe csukták őket, amely elől és oldalvást nyitva volt. A piros bélésű páholyban négy, ugyancsak piros szék állott, olyan szorosan, hogy alig lehetett köztük mozogni. Mindketten leültek. Jobbra és balra a színpadig érő nagy ívben egész sor ilyen páholy csatlakozott, amelyek szintén fejükkel és mellükkel kilátszó emberekkel teltek meg.

A színpadon ekkor három trikós fiatalember működött a trapézen. Egy nagy, egy kisebb s egy még kisebb. Először a nagyobbik lépett apró, sietős lépésekkel a rivaldához, mosolygott és a kezével olyan mozdulatot tett, mintha csókokat hintene. A trikó alatt látszott az izmok dudorodása; a mellét a lehetőségig kifeszítette, hogy pocakja kevésbé látható legyen. És eközben erősen bekent, középen elválasztott hajával egészen olyan volt, mint egy borbélylegény. Kecsesen a trapézre lendült, majd megpörgette magát, mint egy szélmalom, aztán testét vízszintesen kinyújtva, két öklénél fogva, mozdulatlan maradt az űrben. Most előlépett a második, mindezt ugyanígy megismételte, végül a harmadik, míg a közönség mind zajosabban tapsolt.

Duroy nem törődött azzal, ami a színpadon történik; állandóan maga mögé tekintgetett, a nagy folyosóra, amely sűrűn tele volt férfiakkal és lányokkal. Forestier meglökte:

- Nézd csak a támlásszékeket, csupa jóravaló, derék polgárok, feleségeikkel és gyerekeikkel, akik azért jönnek ide, hogy valamit lássanak… A páholyokban a félvilág, néhány művész és jobbfajta kokott. De itt mögöttünk a legkülönösebb keverék tolong, amit csak el lehet Párizsban képzelni. Kik ezek az urak? Figyeld csak őket. Akad köztük minden rendű és rangú, de túlnyomóan csőcselék. Kishivatalnokok, banküzletekből, divatkereskedésekből, minisztériumokból, riporterek, kitartottak, tisztek és civilek, itt-ott néhányan valóban jó társaságbeliek, akik frakkban jönnek ide, miután a vendéglőben megvacsoráztak, aztán a nagy operából jövők, hogy negyedórácskát itt időzzenek, mielőtt az olasz operába mennek; ezenkívül még egész sereg gyanús alak, akiket nem lehet elemezni. És a nők, a Café Americain összes törzsnői. Mindnyáját már tíz éve ismeri az ember, estéről-estére itt láthatók, amennyiben valami utazás, vagy egyéb körülmény nem akadályozza őket pillanatnyi hivatásukban.

Duroy alig figyelt rá. A nők egyike, egy buja, barna, aki szorosan a páholyok előtt foglalt állást, egy pillanatra se vette le róla a szemét. Arca feltűnő fehérre festve, szemei feketék, amelyek mesterien kifestett szemöldökei alatt még nagyobbaknak és sóvárgóbbaknak tetszettek. Telt keblein sötét selyem feszült, a túlságosan pirosra festett ajkak arcának valami állatiasan érzéki kifejezést adtak. E pillanatban magához intette egy arra menő barátnőjét, szintén buja, vöröshajú nőt és egész hallhatóan így szólt hozzá:

- Nézd csak ezt a csinos embert! Azt hiszem, nékem való!

Forestier megfordult és nevelve Duroy térdére csapott: - Ez neked szólt, öreg fiú. Sikered van, gratulálok!

Az egykori altiszt fülig pirult és gépiesen a zsebében levő két aranya után nyúlt. A függöny lement és a zenekar egy keringőbe fogott.

- Ne menjünk végig a karzaton? - kérdezte Duroy.

- Ahogy akarod.

Kiléptek a páholyukból és az áradat menten megkapta, összenyomta, rángatta és lökdöste őket. A férfiak sorai közt a nőcskék, akik itt meglehetősen elemükben voltak, kettesével nyomultak keresztül. Duroy-t a bűn atmoszférája, amely itt körül vette, részeggé tette, de Forestier izzadt, nyögött és köhécselt.

- Menjünk a kertbe - mondotta. Balra fordultak és kertszerű helyiségbe értek, ahol két ízléstelen szökőkút frissítette kissé a levegőt. A néhány taxus és élőfa alatt, melyek faládákban álltak, kis cinkasztalok körül férfiak és nők iddogáltak.

- Iszol még egy pohár sört? - kérdezte Forestier.

- Nagyon szívesen. - Helyet foglaltak és a tovahullámzó közönséget figyelték. Az előbbi barna, buja arcú nő itt is rögtön felbukkant vörös hajú kísérőjével. Rámosolygott Duroy-ra, mintha már isten tudja mennyi bizalmas, intim titkuk volna. Majd leült vele szemben és hangosan elkiáltotta magát: „Pincér, két limonádét!” Forestier csodálkozva átszólt hozzá:

- No hallod, meglehetősen fesztelenül viselkedsz!

- Tetszik nekem a barátod, - válaszolta ő. - Nagyon szép ember!

Duroy-t ez szinte megfélemlítette és nem tudott szóhoz jutni. Zavarában a bajuszát pödörgette és semmitmondóan maga elé mosolygott. A pincér megérkezett a limonádéval, amelyet a két nő egy hajtásra ivott le. Azután felkeltek, a barna jóakaratúlag Duroy felé intett és legyezőjével gyengén a karjára ütött: „Agyő, barátom. Nem vagy nagyon bőbeszédű.”

Forestier utánuk nevetett: „Tudod-e, öreg, hogy szerencséd van a nőknél? Ezt nem szabad elhanyagolnod. Ezzel sokra viheted...”

Egy pillanatra elhallgatott, aztán félhangon, mintha önmagával beszélne, így szólt:

- A nők segítségével még a legtöbbre viszi az ember!

És amikor Duroy továbbra is szótlan, mosolyogva állt, megkérdezte:

- Még maradsz? Én megyek haza, elég volt.

- Igen, még maradok egy darabig, - mormogta, - még elég kora van.

Forestier fölkelt.

- Tehát a holnapi viszontlátásra! El ne feledd, félnyolckor, Rue Fontaine 17.

Kezet szorítottak és az újságíró távozott.

Alig, hogy eltűnt, Duroy hirtelen szabadnak érezte magát és újra boldogan megsimogatta az aranyait a mellényzsebében. Majd fölugrott és újra a tömegbe fúrta magát. A két nőt gyorsan megtalálta. Egyenesen hozzájuk lépett, de amikor már előttük állt, újra gyávaság fogta el. A barna nevetve szólította meg:

- Nos, megjött végre a beszélőképességed?

- Persze, - motyogta Duroy és elakadt a torkán a szó.

A barna nő egyszerűen karon fogta és így szólt hozzá:

- Gyere! - És kimentek.

MÁSODIK FEJEZET

- Forestier urat keresem.

- Harmadik emelet, balra.

A portás oly szeretetreméltósággal adta meg az útbaigazítást, hogy a hangból kiérzett, mily nagy jóindulattal viseltetik Forestier iránt.

Duroy Georges fölment a lépcsőkön. Kényelmetlenül érezte magát, zavarban volt. Életében most viselt először frakkot és öltönyének összeállítása bizonyos fokig nyugtalanná tette. Tisztában volt minden egyes darab hiányosságaival; cipője, bár elég jól állott, mert mindig nagy gondot fordított szép lábaira, de nem volt lakkcipő. Az inget csak délelőtt vásárolta a Louvre-ban négy frank ötvenért, s a szűk plasztron máris gyűrött volt. Azok az ingei, amiket rendszerint viselni szokott, szóba se jöttek, annyira rossz állapotban voltak. A nadrágja túlságosan bő volt, s így lábai nem jutottak érvényre; a szélesen lihegő szövet az alsó lábszáraira éktelen ráncokat vetett. Általában meglátszott rajta, hogy nem őrá szabták s hogy puszta véletlenségből került a testére. A frakk azonban jól feszült meg a derekán és vállain, szerencsére olyat talált, amely nagyszerűen illett termetére.

Lassan ment föl a lépcsőkön, a szíve erősen vert, és a nevetségességtől való félelem rettegővé, elfogódottá tette. Most hirtelen magas, elegáns férfiúval találta magát szemben, aki őt figyelmesen szemlélte. Szorosan egymás mellett álltat, annyira, hogy Duroy ösztönszerűen hátralépett. És mintha gyökeret vert volna a lába: hisz ez ő volt, maga, az alak, aki a nagy tükörből farkasszemet nézett vele. Szinte reszketett az örömtől, várakozáson felül jó benyomást tett önmagára.

Otthon csak a kis borotválkozó tükrében nézhette meg magát, amelyben egész alakját sohase láthatta s így sietve összeszerzett öltönye egyes darabjainak hibái még feltűnőbbnek tetszettek, míg végre egészen belelovalta magát abba a, gondolatba, hogy nevetséges lesz. De most, hogy hirtelen meglátta alakját ebben a hatalmas tükörben, alig ismert önmagára. Merőben más, valósággal előkelő urat mutatott, aki már első pillantásra eleganciát és választékosságot árult el. És mialatt gondosan és nagy nyugalommal vizsgálgatta magát, önelégülten állapította meg, hogy külseje teljesen kielégítő. Azután belemélyedt a részletek tanulmányozásába, ahogyan szereptanulás közben teszik a színészek. A tükörben levő képe felé mosolygott, kinyújtotta a kezét, különféle mozdulatokat tett és egyes érzéseket próbált kifejezni: csodálkozást, örömet, és mindenféle árnyalatú nevetést, az egyszerű helyeslő mosolytól a gáláns ajak széthúzásig, amellyel a hölgyeknek tudomásukra szoktuk adni, hogy imádjuk őket és vágyban epedünk értük.

Most megnyílt egy ajtó valahol. Féltében, hogy meglepik, fölsietett a lépcsőn, nehogy barátjának valamelyik vendége kileshesse furcsa mozdulatait. A második emeleten újból tükör állt előtte, itt meglassította lépéseit, hogy még egyszer jól megnézhesse magát. Egész megjelenése nagyon elegáns hatást tett rá, tartása nagyszerű volt, és most már határtalan önbizalommal telt meg a szíve. Ezzel a külsővel és az előbbre jutás erős akaratának ezzel a kíméletlen energiájával kellett, hogy boldogulni tudjon. A harmadik emeletre már legszívesebben fölrepült volna. A harmadik tükörnél újra megállt, sietve pödört egyet a bajuszán, megemelte a kalapját, hogy rendben van-e a frizurája és rendes szokása szerint így szólt önmagához: „Nagyszerű dolog!” És becsöngetett.

Szinte ugyanabban a pillanatban megnyílt az ajtó és Duroy feketefrakkos inassal állt szemben, ki komoly, simára borotvált arcával oly elegáns hatást keltett, hogy Duroy-t újra zavar fogta el, anélkül, hogy tudná miért. Talán öntudatlanul is összehasonlította az inas öltönyének szabását a sajátjával. A lakkcipős lakáj átvette a felöltőjét és megkérdezte: - Kit szabad bejelentenem?

S már széthúzta az ajtófüggönyt és bekiáltotta Duroy nevét a szalonba.

Duroy-t hirtelen újra elhagyta minden önbizalma, a félelem és habozás szinte megbénította. Az új élet küszöbén állt, amelyről annyit álmodozott s amelyet annyira kívánt. Végre valahogy belépett. Szőke, fiatal asszony állt előtte, egyes egyedül a nagy, fényes világítású teremben, amely rengetek dísznövényével valósággal üvegházhoz hasonlított. Megállott; egészen kiesett a szerepéből. Ki lehet ez a hölgy, aki rámosolyog? Most eszébe jutott, hogy Forestier nős és az a gondolat, hogy ez a gyönyörű, elegáns szőkeség a barátja felesége, tökéletesen összezavarta.

- Nagyságos asszonyom, én... - hebegte akadozva, s a hölgy feléje nyújtotta a kezét. - Tudom. Károly elmondta, miként találkozott önnel tegnap és boldog vagyok, hogy meghívta magát mára hozzánk.

Duroy fülig elpirult és egyáltalában nem tudta mit kelljen erre válaszolni. Zavarát még növelte az az érzése, hogy az asszony fejétől a sarkáig végig méri. Bocsánatot akart kérni és kifogást találni a toalettje hiányosságai miatt. De nem talált szavakat, és tulajdonképpen nem nagyon merte ezt a kényes pontot érinteni.

Helyet foglalt azon a széken, amelyre az asszony mutatott, és amikor a párna puha, ruganyos selymét maga alatt érezte és a támla gyengéd karokként ölelte át, úgy érezte, hogy végre egy új, gyönyörű élet nyílott meg előtte, hogy valami nagy kincsnek birtokába jutott, hogy végre lett valamivé, hogy meg van mentve! És Forestiernére pillantott, aki még egyre rajta pihentette a tekintetét. Halványkék kasmírruha volt rajta, amely előnyösen juttatta érvényre termete karcsúságát és telt kebleit. Karjainak és keblének bőre szikrázott a derékon és az ujjak körül applikált fehér csipke fényében és a tarkón enyhén göndörödő haja szőke pelyhekként borult rá a nyakra.

Duroy ettől a tekintettől kissé megnyugodott, mert arra a lányra emlékeztette, akivel előtte való nap este a Folies Bergère-ben megismerkedett. Kékesszürke, különös kifejezésű szemei voltak, piciny orra, duzzadt ajkai, kissé húsos álla, szabálytalan, de csábító vonásai, telve szeretetreméltósággal és rosszakarattal. Arca minden vonásának megvolt a maga külön szépsége és értelme és minden mozdulata, mintha mondana vagy titkolna valamit.

Rövid szünet után így szólt:

- Régóta van Párizsban?

Mindjobban visszanyerte bizalmát, mialatt így válaszolt:

- Csak néhány hónapja, asszonyom! Az egyik vasútnál vagyok alkalmazásban, de Forestier azt mondja, hogy segítségével talán újságíróvá lehetnék.

A nő mosolya most jelentősebb és leereszkedőbb lett „Tudom”, szólt halkan.

Odakint újra megszólalt a csengő és az inas Marelle-né asszonyt jelentette.

Gyors lépésekkel alacsony, barna hölgy jött be; sötét, egyszerű ruhájába mintha beleöntötték volna. Csak a fekete hajába tűzött piros rózsa vonta magára élénken a figyelmet és ez adta meg egész sajátságos karakterrel bíró arcának igazi kifejezését. Marelle-nét rövidruhás kislány követte. Forestierné eléjük sietett.

- Jó napot, Clotilde.

- Jó napot, Madeleine.

Összeölelkeztek. Most a lányka a felnőttek biztosságával homlokát nyújtotta és így szólt:

- Jó napot, néni! - Forestierné homlokon csókolta, aztán bemutatta őket egymásnak:

- Duroy Georges úr, Károly jóbarátja – Marelle-né asszony, barátnőm, sőt, kissé rokonom is.

Ismét nyílt az ajtó és egy alacsony, kövér, széltében-hosszában egyforma úr lépett be; karján nálánál magasabb és sokkal fiatalabb, előkelő, de kissé komoly lényű szépasszonnyal. Walter úr volt, követ, bankár, pénzember, kereskedő, zsidó, délvidéki születés, a „Vie Française” igazgatója, feleségével, született Basile-Ravalau, a hasonnevű bankár leánya. Ezután sorban jött az elegáns Rival Jacques és Norbert de Varenne, kinek kabátgallérja nyilván a hosszú haj miatt enyhén fénylett. Rosszul kötött nyakkendőjén meglátszott, hogy nem először hordja. A gáláns öreg urak kecsességével csókolta meg Forestierné keze fejét, miközben hosszú haja hullámként borult az ifjú hölgy mezítelen karjára. Végül Forestier is megérkezett és bocsánatot kért pontatlansága miatt. A Morel-eset miatt késett, amely sok dolgot adott neki bent a lapnál. Morel, a radikális párti képviselő, az Algír gyarmatosításához szükséges hitel ügyében interpellálta a minisztert.

Egy szolga jelentette, hogy tálalva van.

Duroy az asztalnál Marelle-né és a kislánya között foglalt helyet. Most ismét kissé zavarban volt, attól való féltében, hogy a kés, villa, kanál s a poharak használata körül hibát talál elkövetni. Négy pohár állt előtte, köztük egy halványkék. Sejtelme sem volt róla, hogy ezt mire használják.

Amíg a levest ették, senki sem szólt, majd Varenne megkérdezte:

- Olvasták a Gauthier-esetet? Nevezetes dolog! - És azontúl általános mulatságul szolgált ez a zsarolással vegyes házasságtörési eset. Nem úgy tárgyalták, ahogy egyébként újságcikkeket a családoknál szokás, hanem azon a hangon beszéltek róla, amelyen orvosok betegségekről, gabonakereskedők a rozsról beszélgetnek. Nem csudálkoztak a tények fölött, nem botránkoztak meg, hanem a mélyen elrejtve fekvő okokat kutatták. A cselekedetek okát igyekeztek megállapítani, a pszichológiai momentumokat, amelyek ebben a drámában közreműködtek. És ebben a szinte tudományos vitatkozásban az asszonyok is élénken részt vettek. Azután egyéb hírek kerültek szőnyegre, ezeket is megvitatták, minden oldalról megvilágították az újságolvasóknak ama éles, praktikus szempontjai szerint, amelyek az élet komédiáját sorok szerint becsülik föl, mint ahogy a kereskedő taksálja áruit, amelyeket a közönségnek szállít. Végül egy párbaj került szóba, és most Rival Jacques kezdett beszélni, mert ehhez a témához senki se értett oly szuverénül, mint ő. Duroy mindeddig még nem mert részt venni a vitatkozásban. Néha-néha hosszasan figyelte szomszédnőjét, kinek teltsége izgatóan hatott rá. Fülében gyémánt csüngött vékony arany fonálon, mint egy vízcsepp, mely húsra gördült. Időről-időre megjegyzéseket tett, amelyekre mindannyiszor helyeslő mosollyal válaszoltak. Élcei furcsák és kedvesek voltak, paradoxonokkal tetszelgett magának és a dolgokat s az embereket mosolygó gondtalansággal ítélte meg, amelybe enyhe, jóindulatú szkepszis vegyült.

Duroy valamelyes bókkal szeretett volna néki kedveskedni, de igyekezete eredménytelen maradt s így a lányával foglalkozott, bort töltött a poharába s általában fölöttébb udvarias szomszédnak bizonyult. A gyermek, aki anyjánál sokkalta komolyabb volt, csöndes méltósággal és könnyű főhajtással mondott köszönetet:

- Nagyon kedves… aztán figyelő tekintettel hallgatta tovább a nagyok társalgását.

Az ebéd kitűnő volt és általános volt az elismerés. Walter úr úgy evett, mint két cséplő. Szinte alig beszélt, orrcsiptetője mögül örökké bizalmatlanul pislogott a tálcákra, amelyeket elébe hoztak. Norbert de Varenne nem kevésbé igyekezett, ami markáns nyomokat hagyott ingmellén különféle mártásoktól eredő foltok alakjában. Forestier az egészet mosolyogva kísérte figyelemmel, és közben egyetértő pillantásokat váltott a feleségével, mintha azt akarta volna mondani, hogy a nehéz mű nagyszerűen megy magától.

Az arcok kipirultak, a beszéd mind hangosabbá lett. Az inas rövid időközökben a fülekbe súgta:

- Catou, Château-Larose?

Duroy-nak jobban ízlett a Catou és mindannyiszor abból töltetett magának. Valami jóleső, meleg vidámság öntötte el, amely gyomrából a fejébe áradt s onnan összes tagjaiba. Rendkívül jól, kényelmesen érezte magát, testileg, lelkileg egyaránt. És most hirtelen neki is megjött a kedve, hogy beszéljen, hogy észrevétesse magát, azt akarta, hogy őt is hallják és elismerjék, mint a többieket, akiknek legjelentéktelenebb megjegyzései is sikert arattak. Ám a víg beszélgetés szüntelenül folyt tovább, egyik témából a másikba csapva, míg az összes kérdések és aktualitások letárgyaltattak és végül újra visszatértek Morelnek Algír gyarmatosításáról szóló nagy interpellációjára.

Walter úr két fogás közt tréfálódzással töltötte a szünetet, ma éppen szatirikus hangulatban volt. Forestier a holnapi számba írott cikkéről beszélt, Rival Jacques egy új ezredet követelt és harmincéves gyarmati szolgálat után kártérítést a tisztek számára.

- Ilyen módon, - mondotta, - erős társadalmat létesítenek, amely hazáját ismerni és szeretni fogja, amely érti a nyelvét és minden fontos helyi kérdésben, amelyhez a kezdő nem is konyít, tökéletesen járatos. Norbert de Varenne a szavába vágott:

- Persze, érteni fognak mindenhez valahogy, csak a mezőgazdasághoz nem. Tudni fognak arabul, de fogalmuk se lesz a kelkáposzta vagy a gabonatermelésről. Nem, ennek az új világnak mindenki számára nyitva kell lennie! Hogy az okosak megtalálhassák benne a boldogulásukat; a többiek úgyis tönkre mennek. Ez az emberi törvény! Kurta szünet; egyesek mosolyogtak.

És most Duroy kezdett beszélni, maga is megijedt a hangjától, mintha még sose hallotta volna önmagát:

- A legnagyobb baj odalent, hogy nincs jó talaj. A jól jövedelmező földek ott is éppoly drágák, mint Franciaországban, és csak arra valók, hogy a gazdag Párizsiaknak előnyös tőkebefektetésül szolgáljanak. A valódiak, a szegény gyarmatosok, akik az éhség miatt kivándorolnak, a sivatagra vannak kárhoztatva, ahol a vízhiány miatt semmi se terem meg.

Minden szem rátapadt és érezte, hogy elönti a vér az arcát.

- Ön ismeri Algírt? - kérdezte Walter úr.

- Természetesen, huszonnyolc hónapot töltöttem Algírban és ismerem mind a három tartományt.

Norbert de Varenne hirtelen félbeszakította a Morel-féle interpellációról tartott előadását és néhány szociális részletkérdés iránt kezdett érdeklődni, amelyekről egy tiszt beszélt néki. Mzabról volt szó, a perzselő Szahara legpusztább részében levő csodálatos kis egyesült államról. Duroy két ízben is járt ott és most ennek a furcsa földnek erkölcseiről kezdett beszélni, ahol néhány vízcsepp aranyat ér, ahol a bennlakók mindenféle nyilvános szolgálattételre kötelezhetők és ahol a tisztességre sokkalta jobban ügyelnek, mint a civilizált államokban. Azzal a forró elevenséggel beszélt, amelyet a bor és a tetszeni vágyás keltettek benne, anekdotákat mesélt katonaéletéből, hadiélményeiből és jellemző eseteket az arabok életéből. Túlságos színezéssel jellemezte azokat a sárga, meztelen földterületeket, amelyek a nap emésztő tüzében a végtelenbe nyúlnak. Az asszonyok rajta felejtették a tekintetüket és Walterné csöndes modorában halkan így szólt:

- Mindez nagyon jól festene egy cikk keretében.

Erre Walter maga is jól megnézte orrcsiptetője mögül a fiatalembert, ahogyan minden olyan arccal cselekedni szokta, amelyet tisztán akart látni.

Forestier felismerte a kedvező alkalmat:

- Mélyen tisztelt főszerkesztő úr, amúgy is beszélni óhajtottam önnel Duroy Georges úrról és kérni akartam önt, hogy adja mellém a politikai tudósításhoz. Mióta Marambot kilépett, senkim sincs sürgős és bizalmas ügyekhez, és ez nagy hátrányára van a lapnak.

Walter most elkomolyodott, levette orráról a csíptetőt, hogy annál jobban szemügyre vehesse Duroy-t. Aztán így szólt:

- Duroy úr kétségkívül tehetséges. Ha a részletek megbeszélése végett holnap háromkor felkeres, meg fogunk egyezni.

Kis szünet után egyenest Duroy-hoz fordult:

- Írjon nekünk egy cikksorozatot algíri mondanivalóiról. Mondja el emlékeit és hozza összefüggésbe, mint az imént, a gyarmatosítás kérdésével. Az első cikkre már holnap, holnapután van szükségem, hogy még idejében megdolgozhassuk a közönséget, amíg az ügy a kamarában napirenden van.

Walterné még, azzal a kecses méltósággal, amely minden szavát oly zengzetessé telte, megjegyezte:

- Már a címe is megvan a sorozatnak: „Egy Afrika-utazó naplója!” Nemde, Norbert?

Az öreg költő, ki aránylag elég későn tudott révbe jutni, félt minden új tehetségtől és gyűlölte őket. Tehát röviden csak ennyit válaszolt:

- Mindenesetre nagyszerű cím, föltéve, hogy a cikkek meg tudják ütni a kellő hangot, ami nagyon nehezen fog menni. A hang a fő dolog!

Forestierné, mint tapasztalt szakértő, barátságosan tekintett Duroy-ra, mintha ezt mondaná:

- Nem tesz semmit, csak bizalom!

Marelle-né már több ízben feléje fordult, miközben a gyémánt fülcimpáiban szüntelenül reszketett, mint egy csillogó vízcsepp, amely le akar hullani. Kislánya komoly és csöndes tekintettel a tányérja fölé hajolt. Az inas most újból körül járt és Johannisbergit öntött a halványkék poharakba. Forestier Walter úr felé hajladozva felköszöntőt mondott a „Vie Française” „növekedésére és virulására”. A jelenlevők a mosolygó laptulajdonos felé integettek, és Duroy annyira megrészegedett sikerétől, hogy poharát egy hajtásra itta ki. Úgy érezte, hogy ugyanezzel az erővel egy hordót is ki tudna inni, egy ökröt meg tudna enni, vagy egy oroszlánt megölni. Emberfeletti erőt érzett magában, legyőzhetetlen energiát és határtalan reménységet. Hirtelen sorban végig belenézett a jelenlévők arcába és végre már a szomszédnőjét is meg merte szólítani.

- Nagyságos asszonyom, az ön fülbevalói a legszebbek a világon.

Az asszony mosolyogva fordult hozzá:

- Ez a foglalás a saját ötletem volt, így, ezen az egyetlen szálon; úgy hatnak, mintha harmatcseppek lennének, nemde?

Önnön bátorságától megzavarva és félve, hogy valami balgaságot talál mondani, Duroy hozzátette:

- Valóban gyönyörűek, - és a fül még hatványozza a kövek értékét.

Az asszony ama tiszta, átható pillantással mondott néki köszönetét, amellyel a nők a szívünkbe tudnak nézni. Ahogy fejét elfordította, Forestierné szemeivel találkozott, amelyek jóakaratúlag, kissé gúnyosan, de mindamellett bátorítólag pihentek rajta.

A férfiak hangos összevisszaságban beszélgettek, szavaikat élénk kézmozdulatokkal kísérve. Egy nagyszerű államvasúti terv fölött vitatkoztak. De még a gyümölcsnél se fogytak ki a témából, mindenkinek volt valami megjegyzése a Párizsi közlekedési viszonyok gyatraságairól, a lóvasutak hiányosságáról, az unalmas omnibuszokról és a szemtelen bérkocsisokról.

Aztán kimentek az ebédlőből, hogy megkávézzanak. Duroy tréfából karját ajánlotta a leánykának, aki méltóságteljesen mondott köszönetet, majd lábhegyre állt, hogy karját a szomszédjáéba tehesse. A szalonban Duroy újra csak úgy érezte magát, mintha üvegházban lenne. A terem négy sarkában nagy pálmák terjesztették szét elegáns leveleiket a szoba mennyezetéig, ahonnan széles nyalábokban csüngtek alá. A kandalló mindkét oldalán egy-egy kerek gumifa állt hosszú, sötétzöld leveleikkel, míg a zongorán két ismeretlen dísznövény állt fehér és rózsaszín virágokkal, amelyek túlságos szépsége szinte művirágszerűen hatott. A levegő kellemes és üde volt, valami diszkréten gyengéd parfümmel illatosítva.

A fiatalember most már teljes biztossággal mozgott és figyelmesen vizsgálhatta a termet. Nem volt éppen nagy, és a dísznövényeken kívül alig is volt benne más, ami a figyelmet lekötötte volna. A szemet nem nyűgözték élénk színek, de azért valami könnyed nyugalom honolt, amely szelíden, becézve ölelte át a testet. A falakat selyembársony virágokkal díszített régi violaszínű szövet borította. Az ajtókon és az ablakokon piros selyem laza hímzéssel díszített kékesszürke függönyök. Mindenféle formájú és nagyságú székek, chaiselongues-ok, nagy és kis fauteuil-ök, puffok és taburettek, hol tizenhatodik Lajos korából, selyemből, hol krémszínű, piros hímzésű utrechti selyemmel borítva, töltötték meg a szobát mesterkélt rendetlenségben.

- Parancsol kávét, Duroy úr? - Forestierné azzal a barátságos mosollyal nyújtott át neki egy csészét, amely az ebéd ideje alatt is ott lebegett az ajkán.

- Ó, természetesen kérek, nagyságos asszonyom, hálás köszönet! - Átvette kezéből a tálcát és miközben félénken előrehajolt, hogy a leányka által elébe nyújtott csészéből az ezüstfogóval cukrot vegyen, a fiatal asszony ezt súgta néki félhangosan:

- Ugyan, udvaroljon már Walternének! - aztán tovament, anélkül, hogy Duroy válaszolhatott volna néki.

Mindenekelőtt gyorsan kiitta a kávét, mert félt, hogy még valahogy a szőnyegre önthetné. Miután ettől a gondtól megszabadult, valami ürügyön törte a fejét, amellyel új főnökének feleségéhez közeledhetne és társalgásba kezdhetne. Most hirtelen észrevette, hogy Forestierné üres tálcát tart a kezében. Minthogy nem volt sehol a közelben asztalféle, nem tudta hova letenni. Azonnal hozzásietett.

- Megengedi, nagyságos asszonyom!

- Köszönöm, Duroy úr!

Duroy elvitte a tálcát és rögtön vissza is jött:

- Nem is sejti, nagyságos asszonyom, mennyi boldog órát szerzett nékem a „Vie Française” már akkoriban, amikor lent, délen a sivatagban szolgáltam. Az egyetlen újság, amelyet Franciaország határain túl egyáltalában olvasni lehet, minthogy szellemesebb, irodalmibb és korántsem oly egyhangú, mint a többi. És mindent megtalál benne az ember.

Az asszony szeretetreméltó közönnyel mosolygott és csak azután válaszolt:

- Az uram eleget fáradozott, amíg megteremtett egy olyan lapot, amely valóban egészen új igényeknek felel meg. - És tovább csevegtek. Duroy folyékonyan győzte banalitásokkal, de a hangjának meleg csengése volt, szeméből tűz áradt s a bajusza, amely göndörén kunkorodott ajkaira, egyenesen ellenállhatatlan volt és vörösbe játszó szőke, míg haja kissé világosabb színben fénylett. Párizsról beszélgettek és a környékről, a Szajna partjáról, a tengeri fürdőkről, nyaralásról és egyéb megszokott dolgokról, amelyekről az ember minden szellemi megerőltetés nélkül órák hosszat beszélhet. Amikor valamivel későbben Norbert de Varenne egy pohárka likőrrel hozzájuk lépett, Duroy diszkréten visszavonult. Marelle-né, aki éppen Forestiernével csevegett, Duroy felé kiáltott:

- Tehát valóban újságíró lesz? - ezt kérdezte kissé nyers, förmeteg hangon. Duroy most meglehetősen határozatlan szavakkal magyarázni kezdte terveit és megismételte ugyanazt a beszélgetést, amelyet az imént Walternével folytatott. De ezúttal már sokkal szuverénebbül uralkodott a mondanivalói fölött, és mindazt, amit eddig hallott, saját gondolataiként adta elő. És közben szomszédnőjének állandóan a szemébe nézett, mintha ezzel minden szavának mélyebb értelmet akarna adni.

Az asszony viszont anekdotákat mesélt néki, amelyeknek aránylag elég furcsa volt a csattanója. És mialatt beszélt, bizalmasan Duroy karjára tette kezét és valami csekélység kedvéért, ami ezáltal szinte némi bizalmasság jellegével bírt, meghalkította a hangját. Az a körülmény, hogy ehhez az asszonyhoz, aki oly készségesen foglalkozik vele, testileg is ily közel lehet, boldoggá tette. A legszívesebben ott rögtön valami nagy cselekedetre lett volna képes, hogy bebizonyítsa néki erejét. Ebben a pillanatban Marelle-né minden látszólagos ok nélkül elkiáltotta magát:

- Laurine! - mire bejött a kislánya.

- Ülj ide, gyermekem, az ablaknál meg fogsz hűlni. – Duroy-nak kedve lett volna a kislányt megcsókolni, mintha ezzel az anya is érezne valamit ebből a csókból. Barátságos, atyai hangon megkérdezte a kislánytól:

- Megengedi, kisasszonyom, hogy megcsókoljam?

A gyermek meglepődve nézett rá. Marelle-né nevetve nógatta a kislányt:

- Nos, felelj hát!

- Ma szívesen megengedem, - válaszolta a gyermek, - de mindig nem szabad.

Duroy gyorsan leült, Laurine-t az ölébe ültette és lágy, fürtös hajára tapasztotta ajkát. Az asszony csudálkozva mondta:

- Sajátságos, hogy nem szaladt el! Csak asszonyoktól hagyja magát megcsókolni. Duroy úr, ön ellenállhatatlannak látszik.

Duroy elpirult, nem adott választ, csak halkan térdén ringatta a gyermeket. Forestierné lépett hozzájuk és szintén csudálkozva szólt:

- Kész csuda! Laurine meg van babonázva!

Rival Jacques is odajött, szivarral a szájában és Duroy most, nehogy valamely ügyetlenséggel lerontsa a jó hatást, amelyet elérnie sikerült és a hódítást, amely íme, a legjobb úton haladt, elköszönt. Az asszonyok kis kezét gyengéden fogta meg, a férfiakkal pedig keményen, nyomatékosan szorított kezet. És eközben feltűnt néki, hogy Rival Jacques meleg, száraz kezei szívesen viszonozták a kézszorítást, míg Norbert de Varenne keze hideg és nyirkos volt és idegenkedő. Walter úr keze hideg volt és puha, energiátlan és kifejezés nélküli, míg Forestier keze hideg és száraz. Barátja még a fülébe súgta:

- Tehát el, ne felejtsd, holnap háromkor!

- Nyugodt lehetsz, nem fogok megfeledkezni!

Amikor Georges újra a lépcsőkön volt, a legszívesebben nagy ugrásokkal szökött volna le, oly nagy volt az öröme. Mindenesetre kettesével hagyta a lépcsőket maga után. Ebben a pillanatban a második emeleti nagy tükörből egy úr ugrott feléje, ettől szégyenkezve megállt, mintha valami bolondságon kapták volna. Aztán hosszan szemlélte magát, és el volt ragadtatva, hogy valóban ilyen csinos fiú. Barátságosan belemosolygott a tükörbe, majd mélyen és teljes ceremóniával meghajolva, ahogyan csak a nagyon előkelő urak előtt szokás, elköszönt a tükörképétől.

HARMADIK FEJEZET

Lent az utcán már nem tudta, mitevő legyen. Futni és álmodozni szeretett volna, mindig csak előre tartva a jövőjére gondolni, mialatt az enyhe esti levegőt magába szívta. Gyors lépésekben ment tovább, a külső boulevard felé, ahol a Rue Boursaultig ment, amelynek egy hatemeletes házában lakott, mintegy húsz munkás és polgári család közt. És mialatt kis viaszgyertyája fényénél fölfelé ment a piszkos, papír szeméttel, cigarettavégekkel és konyhahulladékkal borított lépcsőkön, az utálat szorította össze a szívét és elfogta a vágy, hogy mielőbb kiszabaduljon ebből a környezetből, hogy mint a gazdagok, tiszta, szőnyeggel borított szobákban lakhasson.

Az egész házat ételmaradék, szemét és régi falak nehéz szaga töltötte meg, amelyet a friss légáramlat sem tudott onnan kipusztítani. Duroy ötödik emeleti ablakából, mint valami mély szakadék, épp a nyugati pályaudvar beszögellése látszott ott, ahol a batignollesi pályaházhoz közel az alagútba torkollik. Kinyitotta az ablakát és lenézett. Alatta, a sötét mélység alján, három mozdulatlan jelzőlámpa égett, mint valami óriási állat szemei és messzebb, messzebb mind több ilyen tűzpontot látott. Pillanatról pillanatra hosszan elnyúló, vagy kurta, visító füttyök hangzottak az éjszakában, egyszer egészen a közelből, másszor alig hallhatóan Agnières irányából. Tompítva hatoltak hozzá, mintha emberi hangok lettek volna. Az egyik mind közelebbről hallatszott, panaszos sikolya pillanatról pillanatra erősbödött, és most hirtelen nagy, sárga világ tűnt a szemébe, amely zakatolva közeledett s Duroy látta, ahogy a vagonok hosszú sora belebújt az alagútba. Így szólt magához:

- Előre, lássunk munkához!

A lámpát az asztalra állította, de amikor bele akart fogni az írásba, észrevette, hogy alig egy-két ív papírja van. De ezen nem akadt fenn, szétvette az íveket, a tollat belevágta a tintába és szép betűivel ezt írta az első ív tetejébe: „Egy Afrika-utazó naplója”. És most azon gondolkozott, miként kezdjen az első mondatba. Fejét balkezére támasztotta és belebámult az előtte fekvő papír fehér négyszögébe. Mit is írjon? Mind abból, amit az ebédnél elmesélt, semmi se jutott az eszébe, sem az anekdoták, sem egyetlen tény, semmi. Azonban írni kellett. Tehát elkezdte:

„Körülbelül 1874. május 15-ike körül volt, akkoriban, amikor a kimerült Franciaország lábadozni kezdett ama borzalmas esztendő katasztrófáinak...”

Itt megakadt, nem találta meg az átmenetet a következendőkhez, a behajózáshoz, az átkeléshez, első impresszióihoz. Tíz percig gondolkozott, amikor elhatározta, hogy a bevezetést holnapra halasztja, és Algír leírásával kezdi a cikket. És rápingálta a papirosra:

„Algír egy teljesen fehér város...”

De itt újra megakadt. Bár lelki szemeivel tisztán maga előtt látta a barátságos, tiszta várost, amely, mint lapos fedelű házacskák vízesése, a hegység tetejéről a tengerig húzódik, de nem találta meg a kifejezéseket mind ahhoz, amit akkoriban látott és érzett. Nagy erőfeszítéssel még a következő szavakat fűzte az előbbiekhez:

„Részint arabok lakják...”

Aztán ledobta a tollat és fölkelt az asztaltól.

Szűk vaságyán, amelyen azon a részen, ahol feküdni szokott, valóságos öböl húzódott, ott feküdtek hétköznapi ruhái, szegényesek és szakadozottak, mint a hullaház rongyai. Egy szalmaszéken feküdt egyetlen kalapja, egy régi selyem, amelynek széles nyílása, mintha alamizsnáért könyörögne. A kék virág a szürke papírtapétákon épp annyi szennyfolt, mint virág, fölöttébb gyanús foltok, amelyekről nehezen lehetett volna megállapítani, hogy szétnyomott férgek vagy olajcseppek nyomai; zsíros ujjak okozták-e, avagy szappanhab, amely mosakodás közben fröccsen a falakra. A bútorozott szobák tipikusan meztelen nyomora volt ez. És heves gyűlölet fogta el eddigi életének szegénységével szemben. Azt érezte, hogy innen nyomban távoznia kell, hogy a holnapi nappal új életnek kell kezdődnie.