Tartalom

Címlap

Copyright

Mottó

Őrülten és halálosan

München, 1942. ősz

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Köszönetnyilvánítás

Lábjegyzetek

Tartalom

Kolofon

Kirsten Thorup

ŐRÜLTEN
ÉS HALÁLOSAN

Fordította
Soós Anita

Az Európai Unió társfinanszírozásával
Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

This book was published with the support of The Danish Arts Foundation.

Indtil vanvid, indtil døden
© Kirsten Thorup, 2020
Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen
Hungarian translation © Soós Anita, 2025
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2025
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 327 4
ISSN 2064-2989

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Juhász Emese
Szerkesztette és tördelte: Mandl Orsolya
Borítóterv: Hidvégi Anna
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

…ha nem létezne észszerűsítés, szublimálás, elfojtás, mindazok a kis trükkök, amelyek segítségével elboldogulunk magunkkal, ha minden védekezés nélkül, becsületesen és bátran néznénk a világot, megszakadna a szívünk.‍¹

Olga Tokarczuk: Nyughatatlanok

München, 1942. ősz

Elszenesedett fák a párás melegben. Az égre meredő ágcsonkok fekete írásjelek az égen. Felperzselt fű a sínek mellett a mezőn. A vonat hatalmas rántással áll meg. Senki sem száll fel vagy le. Nem pakol ki vagy be. Nem hallatszanak a vágánymunka éles hangjai. Mindenütt fullasztó a csend. A folyosón állunk összezsúfolódva. A szerelvényt kitérővágányra terelték. Hogy helyet adjunk a folyamatos csapat- és utánpótlás-szállítmányoknak. Szorosan egymáshoz préselődünk. Levegőt is alig kapunk. Elesni vagy összerogyni sem lehetséges. Meghalni is csak állva lehet. Mereven a körülöttünk lévő izzadt testek között. Durva egyenruhaszövet, levetett tweedkabátokból varrt ruhák dörzsölődnek a nedvedző, lehorzsolt bőrhöz. Osztozunk a fájdalomban. Közös a testi szenvedés a ránk nehezedő viharos levegőben. Szinte fojtogató, amikor a vonat nem mozdul. Jajgatva és szitkozódva vesszük tudomásul, ha valaki a fájós lábunkra lép. Vagy köhögve és harákolva spricceli a tüdőbajt egyenesen az arcunkba. Az agresszió a ruhánkra telepedett, és a vonat folyosóján szaporodik. Ragacsos menstruációs vér áztatja átnedvesedett pamutbetétemet. Érzem, ahogy végigfolyik a combomon. A vér szaga közös testünk áporodott izzadságszagába vegyül. Az esélytelenek nyugalmával elvergődöm a mosdóig. A padlón zavaros víz keveredik a vizelettel. A vécécsészén egy Wehrmacht-közlegény alszik, álla a mellére bukik. Egy pillanatig habozok az ajtóban. A vécé bűze éles tűként hatol a torkomba. Kibuggyannak a könnyeim. Képtelen vagyok visszatartani a sírást. A katona, mint valami parancsra, felpattan. De nem tud kimenni, ezért a vécékagylónak háttal a fülkében marad. Térdemet félig ülő, félig álló helyzetig hajlítom. A vécécsésze színültig megtelt. A véres betétet beleejtem, majd egy tisztát húzok elő a kabátzsebemből. Eligazítom az alvadt vértől megkeményedett alsómban. A vas szúrós szagától szinte elájulok. Kinyújtom a lábam, és felegyenesedem. Épphogy csak végzek, a katona máris visszazuhan a kagylóra. Egy pillanatra elszédülök. A bűz befészkeli magát az orromba. Valahogy kifurakszom, de az ajtó előtt ragadok. A zsúfolt folyosón át képtelen vagyok visszajutni a helyemre. Messzire szakadtam a bőröndömtől. Egy kéz téved a két lábam közé, és megmarkolja a lógó betétet. A karom beszorult. Nem tudok védekezni, ezért véletlenszerűen beleharapok egy vállba. Sikerül megszabadulnom a kéztől. Fogalmam sincs, kihez tartozik. Rezzenéstelen arcok vesznek körül. Minden szürke. Én is beleszürkültem a tömegbe. Belülről kifelé. Lehunyom a szemem, és egy hűvös parkba képzelem magam. A fűben fekszem, és a tiszta, áttetsző eget figyelem. Egyenesen belebámulok a kék végtelenbe. Vajon mennyi ideje vagyok úton ebben a gőzfazékban? Sötét volt, amikor Hamburgban felszálltam a vonatra, aztán kivilágosodott, majd megint leszállt az éjszaka. Lassan az újabb nap is véget ér. Napokon és elsötétített éjszakákon át utaztam. Az időtlenségen át. A háborús időkön át. A bosszú és a megtorlás láncreakciójában egymást váltó háborúkon át. A hódítás kényszerén és a hatalomvágyon át. A tiszta és világos harci vágyon át. A háború után is van élet. Amely észrevétlenül háború előttivé változik. Amikor a következő háború ott izzik a folyamatos mozgósításban és a szükségállapotokban. Visszautazom a háborúk közötti időbe. A két világháború közöttibe. A fiatalkoromba. Abba, amelyik formált. Tökéletes manökenalakom volt. Tizennégy évesen költöztem el otthonról, hogy a Fonnesbech divatház manökenje legyek a Strøgeten. A vásárlók nem tudták levenni rólam a szemüket, és mindent megvettek, amit rajtam láttak: a bájostól a stílusosig, a merésztől a vakmerőig, az estélyitől a kényelmes, hétköznapi ruhákig, hiszen minden a legújabb szabás és divat szerint készült. Szóval a vásárlók/nők túlköltekeztek. A forgalom nőtt. Én bónuszt és jutalmat kaptam. A férjek titkos találkára hívtak, amikor a pénztárhoz vezető úton diszkréten a kezembe csúsztatták névjegykártyájukat, rajta az időponttal és a helyszínnel. A legdrágább bárokba és a legelegánsabb éttermekbe invitáltak. Micsoda időszak volt, idő az időben: a fénykorom. Amit elsöpört a háború. Eltemetődött a halottakkal. Most vonatidő van: nekünk, a még élőknek. Akik sokkal inkább holtak, mint elevenek. Elveszítettük a legdrágábbat. Tulajdonképpen mindent. Az otthonok egy pillanat alatt darabokra hulltak, apró gyermekek kerültek határozatlan időre intézetbe. Már nincsenek tervezett indulási és érkezési idők. Hamburg és München között megállt az idő. Az itt és most foglya lettem. Nincs azelőtt vagy azután. Belevettettünk a mostba. Egy nagy, nedves szivacs letörölte az idővonalat, amit mintha krétával rajzoltak volna a fekete táblára. Örülj annak, amid van, és ne gondolj arra, amid nincs. Nekem semmim sincs a testemen kívül. A vonat folyosóján beszippantott a képlékeny tömeg. Éppen akkora helyem van, hogy elfér a lábam, a cipőméretem pontosan kitölti széltében és hosszában. Egy lengén öltözött nő hatol a harminckilences méretű területre (a cipőméretem illik százhetvenöt centiméteres magasságomhoz), és könnyű, nyári szandálba bújtatott kis lába a cipőm orrát tapossa a lenti sötétségben. Vajon egy másik, a katonai egyenruhákénál és bakancsokénál derűsebb időből jött? Talán napsütéses nyaralásból, amely vágyakozással tölt el? Filigrán nőszemély. A vállamig sem ér. Elnézek a feje fölött, egyenesen egy megkínzott lapátfülbe. Csak nem a keleti frontról dezertált katona? Civil ruhába bújt hazaáruló? A rögtönítélő bíróságok és kivégzések idejét éljük: egyetlen rossz szó, és likvidálnak. Uralkodnom kell a végítélet-hangulatomon. A túl élénk fantáziámon. Nem ismerem utastársaim sorsát. Még szerencse. Az apró termetű hölgy leszáll a lábamról. Búzaszőke hajú árja, igazi Gretchen. Vagy csak hidrogénnel szőkítették? Sok módja van annak, hogyan éljük túl a háborút, vagy pusztuljunk bele. Én nem vágyom a túlélésre. Szembe akarok nézni a háborúval. Nyíltan és őszintén. Halott szerelmem közelében akarok lenni. Látni akarom az arcát a sebesültek és haldoklók arcában. Már megint fantáziálok. Az a keserű tapasztalatom, hogy semmi sem olyan, mint amilyennek elképzeljük. Láttam a német Vöröskereszt toborzóplakátját a nørregadei német templom kőkerítésén. Jelnek tekintettem. Münchenben biztosan találok valamit. Egy háborúban álló országban nagy szükség van a segítő kezekre. Az Ollerupban töltött idő arra ösztönzött, hogy végezzek el egy tornatanári képzést. A Nők Tornaegyletében szerzett tapasztalat jól fog jönni. Az Idrætsparken új épületeinek felső szintjén lévő klubhelyiségek és a hozzájuk tartozó, szabadtéri tornázásra és napozásra használt tetőteraszok kiváló lehetőséget nyújtottak a kibontakozásra. Kellemes éveket töltöttem itt. Mindig is tudtam használni a testem. Minden, ami a testtel kapcsolatos, magával ragadott. Különösen az anatómia érdekel. Nem csak úgy általában. A saját testem is. Amelyre gondosan ügyelek. Egyetlen gramm háj sem lehet rajta. Csak nyers zöldséget és gyümölcsöt fogyasztok. „Bőséges mennyiségű” lehűtött forralt vizet iszom. Testünk hetvenöt százaléka víz. A víz a lételemünk. Tulajdonképpen koncertező zongoraművésznek készültem. De a testem eltérített a zongorától. Gyerekkoromban elkényeztettek. Mindent megkaptam, amire csak rámutattam. Versenybiciklit. Lovat. Apám lánya voltam. Igazi holtei lány. A főkönyvelő lánya. Apám felkapaszkodott tisztviselő. Anyám egy svéd foltozószabó leszármazottja. Kilenc gyerek közül az ötödik a sorban. A bevándorlók egyre csak szaporodnak. Hasonszőrűek között nagyobb biztonságban érezzük magunkat egy idegen országban.

Közös testhőmérsékletünk a szűk folyosón elérte a forráspontot. A vég nélküli mostban. Nem a buddhisták szent örökkévaló jelenében, hanem a háború és a csataterek mostjában. A bombák, gránátok záporában, a halál mostjában. Semleges vagyok. Senkinek sem szurkolok. A dolgoknak mindig két oldaluk van. Semmi sem teljesen fekete vagy fehér. Az idő egyértelmű állásfoglalás után kiált, mondják a barátaim és ismerőseim mindkét oldalon. Háborúban nincs mind-mind, csak vagy-vagy létezik. Vagy velünk, vagy ellenünk. Én egyik lábammal az egyik táborban állok, a másikkal a másikban. Leginkább persze jobb lábon. Gerhard táborában. Gerhard jobban retteg a kommunizmustól, mint a nácizmustól. Még nem fogtam fel, hogy meghalt, örökre odaveszett. Rettegett. Képtelen vagyok megérteni az „örökké” és a „mindig” szavakat. Csak egy zsoldkönyv, egy katonakönyv, egy tőr, egy kopott bőr pénztárca meg a gyerekek gondosan őrzött fényképe maradt utána. A krakkói légierőbázis küldte el barna csomagban. A nevemet és a címemet cirkalmas gót betűkkel írták rá. Túl sok a halott. Olyan sok, hogy csak egy számként kaphatnak helyet a számsor végtelenjében. A háború mennye és pokla már rég megtelt a katonák és civilek tetemeivel: asszonyok és gyerekek, bakfisok és nyugdíjasok tetemeivel, halottakkal minden méretben és életkorban. Rétegekben egymásra zsúfolva. Mint heringek a szardíniásdobozban. Mint mi a vonat folyosóján. Állatias állapotok. A vadállatszag rosszabb, mint az állatkert ketreceiből áradó bűz. München csak egy délibáb odakint. Akárcsak a csomagom a fülkében lévő csomagtartó hálóban. Egy cserkészlánynak, mint én, természetes, hogy átadja a helyét egy rokkantnak. Ahogy az is, hogy magára hagyom a csomagom. Lemondok a mentőövről. Abban reménykedem, hogy amikor megérkezünk Münchenbe, visszakapom a bőröndömet. Szeretek az alkalomhoz illően öltözködni. Az alakomra simuló kosztüm csinos és nőies. Nem illik a vénasszonyok nyarához. De nem fért bele a bőröndbe, amely zsúfolásig tele van az őszi és a téli ruháimmal. Hat hónapos látogatói vízummal utazom. Bonyolult és hosszadalmas folyamat volt a kiutazási engedélyt beszerezni a rendőrség vízumosztályán. Mármint azt az engedélyt, amit a német hatóságok elfogadnak. Nemkívánatos személynek éreztem magam. A Németországba szóló beutazási vízumot sokkal egyszerűbben megkaptam. A háborús özvegyi státuszom megkönnyítette az eljárást az østerbrói német nagykövetségen. Ahogy az is, hogy be tudtam mutatni Klaus és Gudrun meghívólevelét, akik Gerhard június ötödikei lezuhanása előtt egy délutánt nálunk vendégeskedtek Frederiksberg-ben. Klaus, Gerhard barátja, repülőtiszt volt a keleti fronton. A dán Gudrun korábban ápolónőként dolgozott, de most a két gyerekük nevelésével van elfoglalva. A rövid látogatás alkalmával csak felületes benyomást szerezhettem róluk. De figyelmességüket bizonyítja, hogy meghívtak Münchenbe, hogy pihenjek egy kicsit a „baleset” után, ahogy Gerhard gépének szovjet felségterületen történt lelövését hívom. A gép teljesen megsemmisült a kényszerleszállás következtében, Gerhard kirepült a pilótafülkéből. Remélhetőleg a helyszínen meghalt. A háború (és a divat) nadrágos lánnyá változtatott. Normális körülmények között szívesen viseltem velúrból, vastag selyemből vagy shantungból készült, testhezálló ruhákat, amik kiemelték karcsú alakomat. De lépést kell tartani a korral és a divattal. Azt mondják, a divat egy a halál sok arca közül. Gyorsan változik. Semmi sem olyan idejétmúlt és halva született, mint a tavalyi év divatja a nem megfelelő ruhahosszal és szabásvonallal. Elavult színek és minták. A gyors változáson vagyonokat lehet keresni. Ezt megtanultam a költekező nők unalmas férjeivel elköltött intim vacsorákon. Fogalmuk sem volt, hogyan viselkedjenek egy nővel. Csak azt tudták, hogy meg lehet vásárolni. Ez még jóval Gerhard előtt történt. Még nagykorú sem voltam. Még nem adtam fel a konzervatóriumi álmaimat. De már hozzászoktam, hogy saját pénzem legyen. Hogy szabadon és függetlenül éljek. Apám ellenőrzése nélkül. Saját bejáratú szobát béreltem a Studiestrædén. Igazi emancipált nő voltam. Úgy éltem az életemet, mintha minden nap az utolsó lenne. Költséges szokásaim voltak. Pénzes gavallérokat tartottam. Aztán egy csapásra minden megváltozott. Blackout, elsötétítés, mint a színházban. Apa egy áthaladó vonat elé vetette magát a Nørreport állomáson. A halál angyala egyszeriben mellém szegődött. Úgy döntöttem, teljesítem apám leghőbb vágyát. Felhagytam a manökenkedéssel. Ami egyébként sokkal tisztességesebb foglalkozás, mint amilyennek képzelte. A konzervatóriumról már le kellett mondanom. A szüleimtől a konfirmációmra kapott Hornung & Møller zongora csak porfogó volt a holtei nappaliban. Hiszen csak ritkán tettem tiszteletemet náluk. 1929-et írtunk. Vége lett a jó világnak. Az ollerupi Testnevelési Népfőiskolán a kemény fegyelem és a közösségi szellem volt a legfontosabb. Egy számomra teljesen idegen helyen, hiszen addig szinte ki sem tettem a lábam Koppenhágából és környékéről, illetve Észak-Sjælland-ről. Az ollerupi testkultúrát mintha nekem találták volna ki. Csapatszellem és harci kedv. Megtaláltam a helyem egy nagyobb összefüggésben.

Hegyes könyök fúródik a bordáim közé, és visszaröppent a vonatfolyosó valóságába. A fájdalomtól alig kapok levegőt. Egy pillanatra elszundíthattam. De még álmomban sem eresztettem el a vállamon keskeny szíjon lógó retikülömet. Ebben tartom a pénzemet és az úti okmányaimat, amelyek lehetővé teszik, hogy Münchenben meglátogathatom Gerhard barátait. A vonat átszeli az éjszakát. Útitársaim arca nem látszik az elsötétített kocsiban. A fülkékben csak egy tompa fény ég. Mindenhol takarékoskodnak az árammal, aminek a személyszállítás is kárát látja. A háború a legfontosabb. A mozdonyunk elejére ezt írták: „Erst siegen – dann reisen.”‍² A hamburgi pályaudvaron a mennyezettől a padlóig érő molinók hirdették: „Az utazásod miatt elhúzódik a háború”, és ébresztettek hatalmas bűntudatot az átlagpolgárokban. Pedig időnként a német polgári lakosság is kénytelen volt vonatra szállni. Temetésre, keresztelőre, esküvőre utaztak, kórházban fekvő rokonokat látogattak meg távoli városokban, és váratlanul idősebb családtagokat kellett ápolniuk. Minden kupé- és folyosóablakot gondosan elsötétítettek. A legkisebb fénycsík sem szökhet ki. Egy kísértetvonaton utazom. A vonat elején lévő lámpákat is leárnyékolták. A vasúthálózat az angolok kedvelt célpontja Németországban és a megszállt országokban. Eléggé megcsappant a bizalmam ebben a népben. Szegény mozdonyvezetők. Vakon, életüket kockáztatva kell navigálniuk. A határig dánok vezetik a szerelvényt. Onnantól német vonatokon német mozdonyvezetők teszik kockára az életüket. Megint megállunk. Minden tagom elgémberedett. Kihúzom magam, olyan egyenes a hátam, akárcsak egy fémcső. Szeretném kinyújtóztatni a tagjaimat, szeretném szabadon megtornáztatni őket. Szeretnék a tornateremben lenni a lányokkal. Valahonnan hangos horkolás hallatszik. Utastársaim távolabb sodortak a mosdótól. A vér már nem szivárog belőlem. Nem szeretném, ha mindjárt az érkezésemkor kínos helyzetbe hozna a télire tartogatott szövetnadrágomon éktelenkedő folt. Szeretném hasznossá tenni magam, ahol csak tudom. Szeretnék megfeledkezni magamról. Szeretném kitölteni a Gerhard után keletkezett ürességet. Már ha ez lehetséges. Alkalmazkodni kell. Különösen háborús időkben. Szeretném követni a többieket, és szeretnék a körülöttem lévő farkasokkal üvölteni. Még azt sem tudom, hány óra van. És melyik napot váltja fel az éjszaka. A szám és a szájpadlásom olyan száraz, mint a csiszolópapír. Megpróbálok egy kis nyálat gyűjteni. Az éhség már nem mardossa a beleimet. A Testnevelési Népfőiskola teljesítménytúrái meg a koncentrációt és kitartást fejlesztő gyakorlatok a hasznomra válnak. Az Ollerupban töltött idő volt a leghasznosabb felkészülés az előttünk álló (háborús) időszakra, a fiatalokat nyári és téli szemeszterbe sorolták. Én a nyári csapatba kerültem. Gerhard a télibe másfél évvel előttem. Niels Bukh, az igazgatónk rendkívüli férfi volt. Hálás vagyok a nála töltött időért és azért, hogy ott mind testi erőben, mind szellemi állhatatosságban fejlődhettem. „Egy ország jövője az ifjúságán múlik” – ez volt a főiskola, helyesebben Niels Bukh jelmondata. Ő volt a főiskola, és a főiskola volt ő. Bácsikánknak hívtuk. A közöttünk lévő kölcsönös szeretetet jelezve. Készek voltunk megvédeni, ha valaki rá vagy az általa vezetett testedzésre támadt. Igazi nagy család voltunk. Az országban tartott bemutatókon mi voltunk az „ollerupiak”. Ez volt a védjegyünk. Mi, egykori diákok évről évre visszatértünk az évente tartott diáktalálkozókra. Hogy feltöltődjünk „Ollerup szellemével”. És emlékezzünk arra, hogy kivé váltunk. Egyenes gerincű, szabadabb fiatalokká. Ollerupban nem voltak egyének vagy osztályok. Az egyénnek apró mozaikként kellett illeszkednie a nagy egészbe. Szimmetriára törekedtek, amihez mindenki igazodott, olyan geometriára, amelyből senki sem lóghatott ki. Az abszolút testi egységesség megjelenítésére, melyért Bukh módszerét, az úgynevezett „primitív gimnasztikát” (mely minden volt, csak nem primitív) csodálták, és ami azt az egész világon ismertté tette. Fejlesztettük az akaraterőnket, és önuralmat tanultunk. A fizikai hiányosságokat megszüntettük, az elhajlásokat kiegyenesítettük. A tartásukról és a tekintetükről mindig megismertem az ollerupiakat. Megerősödtem 1931 nyarán. Tudatossá váltam a céljaimat illetően. Bácsikánk egyre csak azt hajtogatta, hogy „aki nem szedi össze magát, szolgává válik”. Ezt sosem felejtem el. Azokat, akik fegyelmezetlenek voltak, gyengének bizonyultak vagy összeomlottak, kirúgták. Kemény döntés volt, de ki kellett selejtezni az alkalmatlanokat, hogy létrejöhessen a jövő testkultúrájának magasztos esztétikai kifejeződése. Az idő Ollerupot igazolta. A germán nagytér vezette új világrend úttörőinek éreztük magunkat. Sajnos az apai nagyanyámra ütöttem, aki a nomádokra hasonlított, és egy gribskov-i szénégetőcsaládból származott. A teljesítményem és a szorgalmam ellenére nem kerültem be az elitcsapatokba. Hajlékony voltam, mint egy nádszál, ahogy Bácsikánk elvárta. A legjobbak közé tartoztam, amit mi sem bizonyít jobban, mint hogy betett a szárnyba. Szüksége volt rám. És bár átnézett rajtam, mintha nem is léteznék, nem helyezett át a hátsó sorokba. Amit a többieknek el kellett fogadniuk. Sosem tudtuk, mit tartogat a tarsolyában. A bizonytalanságtól, hogy éppen milyen helyet szánt nekünk, szinte felrobbantunk. A külsőm miatt nem tartoztam a kiválasztottak közé. Az átvitt értelemben is szőkéket és kék szeműeket részesítette előnyben. Esztétikai okokból, a „tömeg díszítésére” való tekintettel. A mintáknak és a geometriai alakzatoknak hűvös északi jelleget kellett kapniuk, akárcsak a világos jégkék tornaruháknak. Megértettem az esztétika fontosságát. De azzal, hogy az örökölt tulajdonságaim miatt diszkvalifikáltak, egy alacsonyabb kasztba soroltak, és ezzel megpecsételték a sorsomat, másnak bélyegeztek, akinek nem megfelelő a külseje. Az a csalódás, hogy nálam kevésbé képzetteket kiválasztottak, lázadásra késztetett, nem Bácsikánk jövőre vonatkozó víziói ellen, hanem ellene és a pedagógiája ellen. Az ellen, ahogy a diákokkal bánt. Mind az erősekkel, mind a gyengékkel, ahogy a világot osztályozta. Az ellen, hogy le akarta törni az ellenállásunkat, hogy ezáltal elfogadjuk a tekintélyét, és a nulláról építhessen fel bennünket, mint az ideális testet. A gúnyos megjegyzései ellen, amelyeket a kövérkés tanulókra vagy azokra tett, akik kissé szerencsétlen, azaz nem germán külsővel rendelkeztek. Összeszorítottam a fogamat. Követtem az áradatot, és örültem, hogy nem én vagyok a céltáblája. Az eszméket és a közösséget már a kezdet kezdetén a magaménak éreztem. Szükségem volt egy szilárd rendszerre, amelyet egy olyan erős ember képvisel, mint amilyen az apám. Mindaddig, amíg fel nem adta a harcot, élete harcát, amikor engedett a gyávaságnak, amit fiatalságom radikalista idealizmusával nem tudtam megbocsátani neki. Szükségem volt a nagyságra, a monumentálisra, ami az iskola építészetének eszmei alapját is képezte, a nyolcezer nézőnek helyet adó hatalmas tornacsarnokra, ahol a küzdőtéren több mint ezer sportoló elfért. A főépületet az oldalszárnyakkal összekötő föld alatti alagutakra, amelyek lehetővé tették, hogy úgy közlekedjünk az épületek között, hogy közben ne kelljen kilépnünk a szabadba. Mintha Bácsikánk a többieknél jóval előbb látta (vagy kívánta) volna a háborút, ezért szerteágazó járatrendszerrel látta el az iskolát, amit később óvóhelyként használhattunk. Szükségem volt az álomra, hogy csak még egyszer visszatérhessek az ártatlan kikelethez, amikor először léptem be a nagy terembe, és láttam, ahogy Bácsikánk a pódiumon megsuhintja ostorát. Hangosan olvasta a neveket, és jaj volt annak, aki nem jelent meg pontosan. Az érzésre, hogy felvettek egy nagyobb, kevésbé értelmetlen világba. Mindent áthatott a mérhetetlen komolyság és összpontosítás, amivel korábban még sosem találkoztam. Az életemben létezett egy Ollerup előtt és egy Ollerup után. A mindennapjaimat betöltötte a csillogás, a divatos ruhák, a nyitott sportautók, a dzsessz- és szvingklubok, a mérhetetlen mennyiségű pezsgő. Csupa felszínes, de roppant vonzó és izgató kaland. Ó, milyen gondtalan voltam akkoriban, Ollerup előtt, azelőtt, hogy apa cserben hagyott.

Az 1931-es diáktalálkozón történt, közvetlenül azután, hogy befejeztem az iskolát. Az első esti vacsorát követően felmentünk Bácsikánkhoz. A télikertben gyűltünk össze, ahol a legyezőpálmákon kívül antik görög alakokat ábrázoló gipszöntvények álltak, mindössze tolldíszes sisakban és saruban, kezükben lándzsával. Csaknem hajba kaptunk. Bukh vitte a prímet, provokált, hogy mondjuk el a véleményünket a demokrácia hanyatlásáról meg a nemzet jövőjéről. Ismertük a nézeteit, hiszen minden adandó alkalommal hangoztatta őket, tudtuk, hogy szkeptikus a többpártrendszer cselekvőképességét illetően, és iszonyodik a szabad sajtótól. Különösen a liberális napilapok miatt füstölgött. A politikát illetően nem voltam éppen tájékozott. Meghallgattam az okosokat, és próbáltam saját véleményt kialakítani. Őt kezdetben észre sem vettem. Tizennyolc éves, taknyos kölyök volt. Akit én, tapasztalt, huszonkét éves nő, lenéztem. A télikertbeli együttlétet követően ragaszkodott hozzá, hogy felkísér a szobámba. A diákok szobái ugyanabban a szárnyban voltak, ahol Bácsikánk lakása, csak egy emelettel feljebb. Hogy békén hagyjon, megengedtem neki, hogy velem jöjjön. Természetesen semmi illetlen nem történt. A diákhétvége hátralévő részében egyenesen üldözött. Fülig belém szeretett, és addig nem tágított, amíg meg nem ígértem, hogy feleségül megyek hozzá, amint betölti a huszonegyet, és nagykorú lesz. Az ebédlőben nem érdekelte, hogy mindenki minket néz, addig térdelt előttem, amíg igent nem mondtam. Az akarata erősebb volt az enyémnél. Ez döntötte el a kapcsolatunkat. Magabiztos volt. Szavait hatalmas karmozdulatokkal kísérte. Korunk hőse, az én hősöm, aki idővel egyre nagyobbra nőtt. Velem ellentétben ő megfelelt az árja eszmének: magas, széles vállú, izmos, szőke, egyenes orrú, kék szemű fiatalember volt. Már tizenhat éves korában kiválasztották az elitalakulathoz, amely bemutatókon vett részt Finnországban 1929 késő nyarán. Innen eredt az ország iránti szeretete, csodálta a finnek bátor harcát a kommunizmus és az orosz támadás ellen, amelynek északi szomszédunk ki volt téve (ebben egyetértett Bácsikánkkal). Szenvedélye hamarosan engem is megfertőzött. Ha utazásomnak nem lett volna célja, ha nem akartam volna szembenézni a háború jelentette kihívásokkal, már rég összeomlottam volna ezen a vonaton. Távol a fronttól. Távol a mordályoktól és a gépfegyverropogástól. A közelharcban részt vevő katonáktól. A puha húsba döfött bajonettektől. Az ellenséges táborban felrobbanó gránátoktól. Távol a hidegtől és a téli háborúban‍³ szerzett fagyási sérülésektől meg a folytatólagos háborútól.‍⁴ Mégis veszélyben voltam a vonaton. Az angolok légi háborújának célpontjává váltam. Több tonna robbanótöltettel felszerelt bombázók vettek célba. Akárcsak Gerhard gépét meg a finn vadászrepülőket, amikor az ellenség vonala mögé akartak kerülni. Hogyan lehet felfogni a háború valóságát és megőrizni az ép értelmet? Az én módszerem a testtudatosság. Az értelmet a test saját tartalékainak a segítségével kell megtisztítani. Felvilágosítással kell eloszlatni a belső sötétséget. Még itt, a vonat folyosóján is, ahol egymáshoz préselődünk, mint a használt kartonpapír, és összeköt a vér, az izzadság meg a könnyek, segítenek a diszkrét lábgyakorlatok és ujjtornák. Kétségbeesett gyereksírást hallok, egyre több helyről. Ennél elviselhetetlenebb hangot nem ismerek. A gyerekek szenvedésének hangja egyenesen a szívembe markol. Ennek a hangnak nem szabadna léteznie. Nem tudom felemelni a karom, hogy befogjam a fülem. Kénytelen vagyok a gyerekekkel szenvedni. Mindenhonnan sírás hallatszik. Fülsiketítő kórus különböző hangnemekben. A gyerekek ijesztő életerejéből fakadó panaszdal. Mindig is féltem a gyerekektől. A rejtélyes és kiszámíthatatlan viselkedésüktől. Még gyerekkoromban is, mert sosem tudtam, hogy kis játszótársaim milyen gonoszságot eszelnek ki. Gerhard gyereket akart. Legalább négyet. Különben semmi értelme a férfiak és a nők létezésének, mondogatta. Semmi sem állt ennél távolabb tőlem. Hogy a testem szülőgéppé változzon. A szerelem a gyerekekkel növekszik, biztatott. És én akartam ezt a szerelmet. Nem kaphattam eleget belőle. Hogyan lehetett valami (a háború) mégis fontosabb számára, mint mi? Mint én és újszülött első gyermekünk? Egy kora reggeli órán búcsúzóul megcsókolt, és két napra Stockholmba utazott. Ez igaz volt. De a történet nem szólt arról, hogy onnan folytatja az útját Helsinkibe, hogy csatlakozzon a Nemzetközi Brigádhoz, és részt vegyen a Szovjetunió elleni téli háborúban. Hogy harcoljon a kis Finnországért a hatalmas ellenség ellen. Segíteni akar északi testvéreinek a vérszomjas orosz medve ellen, mondogatta. Nem ülhetett ölbe tett kézzel és nézhette tétlenül, hogy Finnország megint az oroszok vazallusává válik. A meggyőzőképességével nem volt baj. A szavaival levett a lábamról. A nők szívéhez az út a fülükön át vezet. A világom darabokra hullott, az életem derékban kettétört. Kicsúszott a talaj a lábam alól. Képtelen voltam megkülönböztetni a jót a rossztól. A helyeset a helytelentől. Az eszemmel értettem és csodáltam az idealizmusát, hiszen hozzám is közel állt. De az érzelmeim tiltakoztak, és erősebbek voltak az értelmemnél. Dolgoznom kellett az érzéseimen, hogy képes legyek megbocsátani, hogy magamra hagyott. Nem tudom, hogy teljes mértékben sikerült-e. A holtakkal, az elesettekkel azonban más a helyzet. Nekik meg kell bocsátani. Röviddel azután, hogy megszületett a második gyermekünk, Tore, Gerhard egy bombázóval repült szovjet területre, az ellenséges frontvonal mögé. Megint azért, hogy segítsen a finneknek hatalmas keleti szomszédjukkal szemben. A folytatólagos háborúban a németekre hárult a katonai vezetés. Be kellett lépnie a német légierőhöz. Először Prenzlauban vett részt vadászpilóta-képzésen, aztán Párizsban. A német légierő legkitűnőbb oktatói készítették fel a légi háborúra. Hogy aztán továbbküldjék a krakkói légi bázisra, majd kirendeljék a frontra. Számára a finnek szabadsága súlyosabban esett a latba, mint az ideológiák, nem volt náci, de semmi kivetnivalót nem talált a nácizmusban. Csak egynek tartotta a többi ideológia közül. A gondolataim folyton egy dolog körül forognak. Két teljes napja nem ettem és nem ittam. Vagy már három is van? Bármit megehetek, és nem hízom meg tőle. Gyors az anyagcserém. A fél karomat odaadnám egy korty vízért és egy szelet száraz kenyérért. Akár penészes is lehet, hiszen azzal is jól lehet lakni. Nem készültem fel eléggé az utazásra. Átgondolatlanul indultam útnak. Egyetlen álmatlan éjszaka alatt hoztam meg a döntést. Sebtében elvittem a fiúkat egy ålsgårdei gyermekotthonba. Mennyit fáradoztam, hogy most itt ragadjak a senki földjén. Dániában a vonatok mégiscsak eljutnak az úti céljukhoz. Csak a mezőgazdasági áruk németországi exportja elleni egyre gyakoribb szabotázsakciók akadályozzák őket mostanában. Az ellenállók tudják, mit akarnak. Ezt el kell ismerni. A megszállás elfogadhatatlan, és ellenkezik a nemzetközi joggal (amit teljesen figyelmen kívül hagynak), függetlenül attól, hogy ki a megszálló és ki a megszállott. Hiába hívják „mintaprotektorátusnak” vagy „békemegszállásnak”. Én mindenekelőtt Gerhardhoz vagyok lojális. Egy asszony, egy feleség nem hagyja cserben a férjét a halál és a vereség idején. Hanem hisz az általa képviselt eszmékben, és maga is hirdeti azokat. Személyes véleményemet és hitemet a lelkembe rejtem. Megtartom magamnak. Odabent. Amíg Németországban tartózkodom, úszom az árral. Tenni akarok valamit. Segíteni, ahol csak tudok. Ennyivel tartozom neki. Jó csapat voltunk. Életünket beragyogták a fényűző német követségi vacsorák. Gerhard százados volt a légierőnél. Még a megszállás után sem volt semmi rossz abban, hogy a német haderőnél szolgált. Nem ellenkezett a kormány politikájával, hogy követte a meggyőződését. A kormány és a király megengedte a tiszteknek, hogy kilépjenek a hadsereg kötelékéből, és jelentkezzenek a német Luftwaffe szolgálatába. Több værløsei tiszttársa is hasonlóan cselekedett. Gerhard szerint néhányan ideológiai alapon döntöttek. Elérkezett a tettek ideje. Az életüket kockáztatva mindent egy lapra tettek fel. Nem volt idejük gondolkodni, pró és kontra érveket mérlegelni, vagy az eszükre hallgatni. Hatalmukba kerítették őket az érzelmek. Lázba hozták a gyors döntések. A becsületsértő parancs, hogy adják meg magukat a németeknek a værløsei repülőtér elleni április kilencedikei „szégyennapi” támadáskor. Gerhardnak és a bajtársainak egyáltalán nem volt ínyükre megadni magukat, utána pedig engedelmeskedni a parancsnak, hogy maradjanak nyugton azután, hogy a németek két társukat megölték. A lakosság gúnyos megjegyzései a sereg és a légierő passzivitására jelentették az utolsó cseppet a pohárban. Dühös vagyok a dán hatóságokra, amelyek megalázták a tiszteket, és tétlenségre kárhoztatták őket, nem is beszélve arról, hogy a fizetésüket is csökkentették. Helyre kellett állítani a becsületüket. Biztosítani kellett azt a fizetést, amiből eltarthatták a családjukat. És gondoskodni kellett a karrierlehetőségről. Erre Dánia Németországgal ellentétben nem volt képes. Első osztályú életünk volt. Tökéletesen beilleszkedtünk a koppenhágai német képviselet életébe. Körberajongtak. Tökéletesítettem a némettudásomat. Muzikalitásomnak köszönhetően van fülem a nyelvekhez. Van érzékem a nyelvi nüanszokhoz. Összebarátkoztunk Schalburgékkal. Nagyon kedves házaspár. A férfi szintén elesett a keleti fronton. Kicsivel Gerhard előtt. Mindig a legjobbak halnak meg először. És most itt állok kiszolgáltatva. Egy veszteglő vonaton. A lábam és a bokám akkorára dagadt, mint egy elefánté. Csurognak rajtam a testnedvek. Térdtől felfelé nem lehet észrevenni rajtam, hogy két gyereket szültem. Sikerült megőriznem lányos alakomat. De ez semmit sem számít. Senki sem lát. Beburkolóztam az utasok névtelen tömegébe. Ha megtartottam volna a helyemet a fülkében, legalább látható lennék. A legendás német precizitás teljesen cserben hagyott. Az, hogy az itteni vonatok pontosak és menetrend szerint közlekednek, a háború előtti időkre igaz. Fiatalos lelkesedésünkben megszédültünk az Új Németország sikerességi mutatóit látva. Hatékonyság minden szinten. Semmi slendriánság. A monumentális kulisszákat köreinkben nagyra értékelték a háború előtti időkben. Várakozó álláspontra helyezkedem. Németországnak még be kell bizonyítania, hogy képes győzelmet aratni. Ez a lakmuszpróba. A győzteseknek mindig igazuk van. Lassacskán hatalmába kerít a páni félelem, hogy sosem érek célba. Vagy hogy senki sem vár majd a müncheni pályaudvaron. Hogy egyszerűen lemondtak rólam a késés miatt. Belül reszketek. Tudnom kell, mikor érünk Münchenbe. Ha egyáltalán valamikor megérkezünk. Véletlenszerűen megrántok egy kabátujjat. Semmi reakció. Csak az általános lökdösődés. Erősebben megrántok egy másik kabátujjat, mire dühös pillantás a válasz. Mégiscsak sikerült kapcsolatot teremtenem valakivel, személyesebbet, mint a kényszerű testi érintkezés, amelynek mindannyian ki vagyunk téve. A szerelvény elindul. Váratlanul meglódul. Hátratántorodom, és a tarkóm valami keménynek ütközik. Egy állkapocs vagy egy halánték? Valami bocsánatkérés-félét motyogok. Nincs kedvem kideríteni, kinek okoztam fájdalmat. Túl védtelen vagyok a konfrontációhoz. A mozdony gyorsít. Normális sebességgel haladunk. A hajnal felé. A sötétítőfüggönyök szélét kioldják, és azok hangos surrogással felcsapódnak. Őszérlelte búzamezők, aranybarna kalászok suhannak el az ablakok előtt, mint egy hátulról megvilágított kivetítőn. Még egy pozitívum: a fejlett és műszakilag fölényben lévő német filmipar. A legjobb a világon. Elhagyott táj mellett haladunk. Elszórtan leégett épületek állnak. Az embereket és az állatokat a frontra küldték, gondolom. Egy kopott kabátos asszony felé fordulok. A tavalyi divat szerinti kabát nem illik a vonatban lévő hőmérséklethez. Ahogy én is kilógok a környezetemből a téli öltözékemben. Nyilvánvalóan van bennünk valami közös. Ha nem lenne olyan rettenetes ez a hőség meg az istállószag, nevetségesnek hatna. Megpróbálok beszédbe elegyedni vele. Szükségem van egy beszélgetőtársra a hosszú, kimondatlan kellemetlenség és frusztráció után. Amikor a sóhajtozáson és a visszafojtott szitkozódáson kívül nem volt más társalgás. Azzal, hogy a vonat elindult, jelentősen javult a hangulatom, és megemelkedett az adrenalinszintem is. A nő oldalvást áll. Egyforma magasak vagyunk. A bőre sötét, mint nekem, amikor lebarnulok. Biztosan ő is napimádó. Kis macskaarc, pimasz fitos orr. Akár a hasonmásom is lehetne. Borzalmasan szükségem van hasonszőrű társaságra. Szükségem van valamilyen kihívásra. Kipróbálom a némettudásomat. Lepereg róla. Talán idegen származású. Akkor vigyáznom kell. De az ember akkor is ember. Ez a véleményem. Nem adom fel az alapelveimet. Még akkor is kitartok mellettük, ha Gerhard részvétele az oroszok elleni folytatólagos háborúban megkérdőjelezte őket. A lojalitás áll a listám első helyén. Iskolai franciatudásommal próbálkozom. Semmi. Több nyelvet nem tudok. Rámosolygok. Félreérti. Bizalmatlan. Megint elmosolyodom. Erőltetett, mesterkélt mosollyal. Súg valamit a mellette állónak, a szája egészen közel van a másik füléhez. A visszautasítás olyan, mintha nyakon öntött volna egy vödör jéghideg vízzel. Felfigyelek a suttogó hangokra. Eszembe jut egy hirdetés, amely mellett akkor mentem el, amikor a fülkémet kerestem: „Achtung!‍⁵ Az ellenség fülel.” Münchenig hallgatásba burkolódzom. Münchenben minden más lesz. Már ha lesz valami dolgom. Valamilyen feladatom. Például sebesült katonák ápolása, hogy visszatérhessenek a frontra. Egyelőre ez csak vágyálom. Fantáziálok. Florence Nightingale-nek képzelem magam. Kemény munkára vágyom. Hasznossá akarom tenni magam, részt akarok venni. Amíg Gerhard a finnek oldalán harcolt, a partvonalra szorultam. Amíg el nem találta egy szovjet légvédelmi fegyver a krakkói bázisra való visszatérés közben. Csak üggyel-bajjal jutott vissza a német harcvonal mögé. Ahol a gépe lezuhant és kigyulladt. Semmit sem tudok a küldetéseiről. Ezekről nem írhatott a leveleiben. A sajtó csak a hadsereg veszteségeire koncentrál. A háborús drámára. A polgári lakosság a napilapok és a rádióhíradások harctéri tudósításainak árnyékában marad. Én sokkal összetettebb emberi perspektívában nézem a világ helyzetét, és megértem Gerhard gondolatmenetét: az ellenségem ellensége a barátom. Németország háborúban áll Oroszországgal, vagyis neki a finnekért kell harcolnia a németek oldalán. Azt mondta, nincs más választása. Pedig mindig van. Mint valami idegesítő legyet, elhessegetem a kételkedést: hogy Finnországgal takarózott. A vonatbeli forróság és a kimerültség kinyitja Pandóra szelencéjét. Lecsapom a fedelét, még mielőtt belenéznék. Nem akarom ismerni az igazságot, szeretném megteremteni a magamét. Egy magas, beesett arcú férfi válik ki a tömegből, és megpróbálja átverekedni magát rajta. Az utasok morgolódnak. De nem lehet megállítani. A dühös megjegyzések és fenyegetések nem segítenek. Amikor mellém ér, és testünk egy pillanatig egymáshoz préselődik, nem tudom megállni, hogy megkérdezzem, hova megy. Fel akarom készíteni a vécé állapotára. Megtorpan. Meglepetten néz rám. Münchenbe, feleli. Én is, jegyzem meg sietve, még mielőtt folytatná. Akkor mehetünk együtt, javasolja és megáll. Cigarettával kínálom. A cigaretta hiánycikk. Elfogadja, és tüzet ad. Egészen a tüdőm csücskébe leszívom a füstöt. A csikket a testemhez közel tartom, a parázzsal felfelé. Nehogy lángra lobbantsak egy kabátgallért vagy egy hajtincset. Miért megy Münchenbe? – kérdezi útitársam félig oldalra fordulva. Elmesélem, hogy a barátaimat látogatom meg. Beszélek a férjem bevetéséről a keleti fronton a németek oldalán a bolsevikok ellen. Szeretnék kilépni az ismeretlenségből, és megmutatni, hogy vagyok, hogy létezem. Hogy vannak úti okmányaim, és hadiözvegy vagyok. Meglepődik. Egyedül utazik? – kérdezi. Bólintok. Sie sind nicht Deutsch?‍⁶ – súgja és int, hogy halkabban beszéljek. A fejemet rázom. Dänisch.‍⁷ Mit keres itt? Suttogva megismétlem, hogy a férjem a keleti fronton harcolt. Finnországért, hangsúlyozom, a finnek szabadságáért. Az arckifejezése értelmezhetetlen. Hiába furakszik, nem tud megkerülni, ezért hatalmasat taszít rajtam. Magas a fájdalomküszöböm, szilárdan állok kézzel varrott úti cipőmben. Szereztem magamnak egy ellenséget, állapítom meg. Aztán mégis ott marad, ahol van. Hartnäckige Frau,‍⁸ suttogja maga elé. Éles fülemnek köszönhetően tisztán hallom a szavait. Kellemetlen tud lenni, hogy ilyen jó a hallásom. Különösen, ha magas hangokat hallok. Jómódú családban nőttem fel, volt zongoránk. Ötéves koromban már órákat vettem. Hozzászoktam, hogy a vacsoravendégeink előtt fellépek. Rájöttem, hogy szeretek szerepelni. Apám büszke volt rám. Eltöltötte a felkapaszkodók büszkesége. Svéd származású anyámtól idegenkedtem. Többre tartottam magam a szüleimnél. Velük ellentétben én igazi holtei voltam. Önhittségem hatalmas pofont kapott, amikor apám a halálba vetette magát. Úgy éreztem, hogy féktelen életvitelemmel én hajszoltam bele. Pedig teljesen más állt a háttérben. Az egyesült államokbeli tőzsdekrach és az utána következő gazdasági válság úgy terjedt, mint a fodrozódás a vízen, és elérte a kis Dániát is. Senki, még anya sem tudta, hogy azután, hogy apa hiába kapaszkodott fel, és kapott a cég könyvelőjeként bizalmi pozíciót, az elbocsátás réme fenyegette. Mindössze fél évvel a huszonöt éves jubileuma előtt, amikor hosszú és hűséges szolgálatait aranyórával jutalmazták volna. Még mindig elszomorodom, ha arra gondolok, milyen kétségbeesett lehetett, hogy szakadékmély szégyent érezhetett, amely a halálba kergette. Hogy akkoriban ne omoljak teljesen össze, kénytelen voltam eltaszítani magamtól. Kitörölni a tudatomból. A gyengesége meglepett. Csak az erejét ismertem, a felkapaszkodók kíméletlen strébermentalitását. Was ist los?‍⁹ – hallom utastársam hangját. Összeszorul a torkom. Képtelen vagyok megszólalni. Matuzsálemnek érzem magam. Máris túl sokat éltem meg. Én nem futok el behúzott farokkal. Gyűlölöm a menekülést. A helyünkön kell maradnunk. „Akár az életünk árán is.” Ez is az egyik elvem volt. Amellyel Gerhard is egyetértett. Tökéletes pár voltunk. Nő és férfi egyensúlyban. De annyira fel tudott dühíteni, amikor kaszinóba járt (élvezte a fényűzést a prenzlaui és a párizsi tiszti negyedben), és eszébe sem jutott, hogy mi miből élünk otthon. Hát nem engedtem be. Örökösen problémánk volt a havi fizetés átutalásával a Német Birodalmi Bankból a dán Nemzeti Bankba. Ráadásul a Luftwaffénál szolgáló dán tisztek fizetésemelést is kaptak, tudtam meg kerülő úton. Bergék a közvetlen szomszédunkban laktak. Berg egyike volt a Németországban szolgáló nyolc dán repülőtisztnek. Gerhard és a pénzügyei megérnek egy misét. Szép kis szokások. Folyamatosan adósságokkal küzdött. Amelyeket a játékasztalnál akart kiegyenlíteni. A rossz nyelvek szerint azért vett részt a téli háborúban, mert így akart elmenekülni az adósságok és az anyagi gondok elől. Nem érdekel, mit mondanak vagy hisznek az emberek. Még a halála után is keringtek pletykák arról, hogy piszkos ügyletekbe keveredett egy német alezredessel. Gyűlölöm a pletykákat. Felülemelkedem a kicsinyes ítélkezésen. Sosem veszek részt az alattomos pusmogásban. Meghallgatni sem vagyok hajlandó. A cigaretta kialudt az ujjaim között. Nem tudom, mit csináljak a csikkel. Nyeljem le? Útitársam a segítségemre siet. Óvatosan elveszi és eltapossa a padlón. Figyelmesen, felelősségteljesen. Nyitott vagyok, kivárok. Tudom, hogy megéri. Mégsem tudom megállni, hogy meg ne kérdezzem: Was machen Sie in München?‍¹⁰ Elneveti magát. Familienbesuch.‍¹¹ Nem merem megkérdezni, hogy azt a családját látogatja meg, amelybe született, vagy azt, amelyet ő alapított. Szerintem kicsit fiatalabb lehet nálam. A húszas évei végén járhat. Mint Gerhard, amikor elesett a harcmezőn. Zwei Kinder, magyarázza kérdés nélkül is, ich arbeite in Hamburg.‍¹² A vonatközlekedés mindig ilyen… kiszámíthatatlan? – kérdezem óvatosan. Nem akarom megsérteni a nemzeti büszkeségét. Igen, feleli kurtán. A vasút kapacitásának nagy részét leköti a csapatok és az ellátmány szállítása. Háborúban le kell mondani, félre kell állni, áldozatot kell hozni. Végre megértettem. Kezdetben tomboltam. Leginkább azért, mert Gerhard nem avatott be a terveibe, hogy jelentkezni akar a finnországi Nemzetközi Brigádba. Imádott apámhoz hasonlóan úgy hajtotta végre öngyilkos tervét, hogy nekem egy szót sem szólt róla. Olyan volt, mintha hátba támadott volna. Kennen Sie München?‍¹³ – kérdezi útitársam. Nem, első alkalommal járok ott. Csak egy címem van. Megmutatom neki. Bogenhausen a városközpont szélén található, elég távol a pályaudvartól, magyarázza. Valószínűleg értem jönnek a vonathoz, különben gyalogolnom kell a bőröndömmel. Már ha még meglesz, amikor leszállunk. Sicher,‍¹⁴ mondja, a német becsületes nép. Biztos hűséges párttag, ha az államapparátusban dolgozik. Gerhard azt állította, hogy neki külföldi önkéntesként nem kellett belépnie a pártba azért, hogy német parancsnokság alatt harcolhasson. Állítólag elég volt zászlóesküt tennie. De én kételkedtem. A gyengeség jele volt, hogy nem bíztam meg száz százalékig benne. Most már biztosan tudom, hogy a dán nácipártba nem jelentkezett. Berg asszony, a szomszédunk, aki augusztusban özvegyült meg, elmesélte, hogy ők Alfred harmincadik születésnapján kérték a felvételüket a pártba, amiért Gerhard éles vitába keveredett velük, közönségesnek és falusiasnak gúnyolta Frits Clausent meg a pártját, szerinte a német nácipárt sokkal stílusosabb. Azt azonban, hogy letehette-e a zászlóesküt és hűséget fogadhatott-e Hitlernek anélkül, hogy belépjen a német nemzetiszocialista pártba, nem firtattam. Remélem, hogy Gerhard megbocsát nekem a túlvilágról, amelynek a létezésében – zárójelben megjegyzem – nem hiszek. Ellentétben vele, pedig orvos fia volt, és természettudományos nevelést kapott. Mindig azt hangoztatta, hogy egy magasabb renddel, a természet rendjével és a lelkiismeretével összhangban cselekedett. Ettől válik a férfi férfivá. Ez tetszett nekem. Nem véletlen, hogy szerettem, őrülten, halálosan. És még annál is jobban. A családapa hangja megzavarja a gondolataimat. München nem változott. Az ellenség éjszakai repülései, az éjjeli nyugalmat megzavaró légiriadók ellenére sem, mondja megvetéssel a hangjában. A szövetséges hatalmak? – kérdezem ostobán. Igen. Az angolok. Vérszomjas népség. Tudnék mondani jó néhány kiváló angol pacifistát, vetem közbe. Ezt a szót tilos nyilvánosan használni, mondja, és lopva körülnéz a válla felett. Elfog az idegesség. Figyelmeztettek, hogy ügyeljek a szavaimra idelent. Akárcsak odahaza, ahol bizonyos körökben nem láttak szívesen. Az ellentétes táborban. De ha valaki csak a saját köreiben forog, nem veszi észre a nemtetszést meg az ítélkezést. Gerhard választását elmagyarázni a másik oldalnak bonyolult és hosszadalmas vállalkozás lett volna, ha minden részletre ki akartam volna térni. És én senkit sem akartam untatni. Az emberek meg gondoljanak, amit akarnak. Ez is az elveim közé tartozik. Gerhard a szabadságért harcolt. A felelősséggel vállalt szabadságért, hangsúlyozta, és ehhez tartotta magát. A háború kimenetelére nem akarok gondolni. Nem akarom a falra festeni az ördögöt. Minden tekintetben bizakodónak kell lenni. Mindent kerülök, ami a mostaninál még mélyebbre taszítana. Jókedvű lány voltam, jókedvű bakfis, jókedvű tornász, jókedvűen szerelmes. A szomorúságot tettekkel kúrálom. Kemény munkával, amely szembesít a halál valóságával és kézzelfoghatóságával. Milyen gondtalan és naiv voltam! Amikor az ember fiatal, és még nem találkozott a szerelemmel, halhatatlannak hiszi magát. A halál a szerelemmel lép be az életünkbe, és hív táncba minket. Már nem járunk messze Münchentől, jegyzi meg útitársam. Gondoskodásától sérülékennyé válok. Pedig szeretnék egyedül boldogulni. Független lenni a véletlentől. Amíg biztonságban nem leszek Klausnál és Gudrunnál (hamisítatlan germán név). De úgy aratok, amint vetettem. Én szólítottam meg, mármint kellemes útitársamat. Suttogva megkérdezi, hogy van-e cigarettám. Szívesen elcseréli élelmiszerjegyekre. Szükségem lesz rájuk, ha Münchenben enni akarok. Teljesen megfeledkeztem az éhségemről, puszta hálából előhúzok egy csomaggal a táskámból, amiért olyan kedves volt velem. Néhány gyűrött jeggyel viszonozza. Rájuk sem nézek, csak begyömöszölöm őket a táskámba. A vonat hangos sikoltással áll meg, mint amikor a levegő ezer luftballonból távozik egyszerre. Egy nagyváros külvárosában veszteglünk. Előkertes házak takaros kis négyszögek közepén. München? A jó szabású ballonkabátot viselő férfira nézek. Bólint. Valahol máshol jár. Az otthoniakra gondol. A kis családra. A feleségem nagyon féltékeny, motyogja. Nem fogom megzavarni a családi békét, megígérem. Békét? – erőltetetten mosolyog. Wir sind im Krieg,‍¹⁵ javít ki. Zavarba jövök. Hallgatok. Elfordulok tőle. Megpróbálom átverekedni magam a kupémhoz. Nem szeretném, ha a bőröndöm eltűnne a tumultusban, amikor a vonat megérkezik a müncheni főpályaudvarra, amely állítólag a legnagyobb és legmodernebb pályaudvar Európában. De nem járok sikerrel. Segítségre van szükségem. Már több utas is elválaszt útitársamtól. Milyen ostoba és arrogáns vagyok. Hogy nem kértem tőle segítséget, amíg lehetőségem volt rá. Megkérhettem volna, hogy törjön utat nekem. Most viszont már csak a családja jár a fejében. A vonat ismét meglódul. Végtelenül lassan. Hamarosan megérkezünk. El kell jutnom a bőröndömig, amelyben a ruháim és a tisztálkodószereim vannak. Nem tudok létezni a személyes holmim nélkül. Alsóneműk. Ékszerek. Krémek. Parfüm. Hajkefe. A piszkos ablakokon bekukucskál az alacsonyan járó reggeli nap. Hunyorgok. A fejemre zúduló érthetetlen káromkodásáradatban német kísérőmhöz tolakszom. Segítene eljutnom a fülkémhez? Meglepetten néz rám. Mintha már el is felejtett volna. Aztán felcsillan a szeme. Natürlich.‍¹⁶ Hangja utasítja a körülöttünk állókat, hogy adjanak helyet. Lehet, hogy katona? Tiszt, mint Gerhard? Csak most veszem észre a pártjelvényt a kabátja hajtókáján. Belekapaszkodom. Nehogy megint elkeveredjek mellőle. Beszorulunk. Feltartóztat az összepréselt testekből álló fal. Kezdek kételkedni a bőrönd létezésében. Volt nálam egyáltalán csomag? Csak azért tekintek magamra utasként, akinek bőröndje van, mert szeretném, ha normálisak lennének a körülmények. Aludni szeretnék. Vízszintesbe helyezni magamat. Feladni a reményt és hagyni a bőröndöt. Mit keresek itt? A háború szívében? Ahelyett, hogy otthon nevelném a gyerekeimet. A látogatói vízumot minden gond nélkül megkaptam. Egy szempillantás alatt minden elrendeződött. Mintegy varázsütésre. Nem volt időm megbánni. Müller (a német követség elsőtitkára), akivel több alkalommal is találkoztam, gondoskodott a gyors ügyintézésről. Ajtókat nyitott meg előttem, és lehetővé tette, hogy beutazhassak a Birodalomba. És most testközelből is megtapasztalhattam. Szerintem túl közelről is. Jobban szeretem a távolságot. Ha van egy kis levegő a párok között, ahogy mondják. Lassan haladunk előre. Útitársam kitartó és céltudatos. Állítólag mindkettő német vonás. Elérjük a fülkét. Az üléseken egymás ölében ülnek. A folyosón egymás hegyén-hátán állnak. A bőröndöm a csomagtartó háló aljában hever, rajta bőröndök, málhazsákok, batyuk. Álljon meg! – kiabálom. Lovagom hirtelen megfordul, orra majdnem az arcomba ütközik. Elnézést, a bőröndöm odabent van. Fejemmel a fülke ajtaja felé intek. Itt maradunk, amíg meg nem érkezünk. Segítek levenni a bőröndöt, biztosít. Bízom benne. Hogy a felesége féltékenysége ellenére állja a szavát. A vonat csigalassúsággal vánszorog a síneken. Nagyváros, füstölő kémények, monumentális épületek sziluettje rajzolódik ki a reggeli égbolton. Elfog a megérkezés izgalma. Az érkezések mágikusak. A búcsúk összetörnek. A búcsúcsókok megbetegítenek. Kiütést kaptam az ajkamon és a szám körül, valahányszor Gerhard rövid, egynapos szabadságra hazaugrott, aztán újra elutazott. A nagy, undorító hólyagok és varas sebek nagyon lassan száradtak le. Elbújtam a világ elől, amíg újra emberek közé merészkedhettem. Közeledik a pályaudvar, a peronok, a jelzőfények, a váltók. A gyomrom összerándul az izgalomtól. Alig várom, hogy leszállhassak. Kiléphessek a szabadba. A vonatok torlódása miatt egy kicsit várnunk kell, hogy begördülhessünk a pályaudvarra. Kedvem lenne kiugrani az ablakon. És futva megtenni az utolsó szakaszt. A ballonkabátos férfi bátorítólag biccent felém. Oldalvást fordul. Egyszerre nem vagyok biztos benne, hogy pártjelvény van a hajtókáján. Tulajdonképpen semmi közöm hozzá. A lényeg, hogy Gerhard nem volt tagja a pártnak. Hogy mások mit csinálnak, az ő dolguk. Állami tisztviselő? – kérdezem. Ez elég semleges kérdés. A közigazgatásban dolgozom, feleli kurtán. Ettől nem leszek okosabb. Nem is akarok többet tudni. A boldog tudatlanság az orvosságom. Gerhard sem árulta el, mit csinált keleten. Vagy hogy hol húzódtak a változó frontvonalak. Csak általánosságokat mondott a háború törvényszerűségeiről, meg hogy milyen fontos megsemmisíteni a bolsevizmust. Nekem ennyi is elég volt. Nem akarom tudni azt a sok borzalmat. Gyűlölöm a szörnyű részleteket. Amilyenek a részletek általában. A felszínen érzem magam a legjobban. De amikor Gerhard gépét lelőtték, zuhanórepülésbe kezdtem. Nem számoltam a halandóságunkkal. Hiszen tudtunk a vízen járni. Együtt legyőzhetetlenek voltunk. Az idő mellettünk szólt. Az uralkodó széljárás támogatott minket. Megrészegített, miközben vártuk a nagyszerű jövőt. Nem is gondoltunk a bukásra. És mi lett az eredmény? Az, hogy ebben a marhavagonban megérkeztem a „mozgalom fővárosába”. Hogy kitöltsem az ürességet Gerhard után. Hogy segítsek, és csillapítsam a fájdalmat, ha valakinek szüksége lenne rá. Nem a férfi oldalbordájából teremtettem. Saját jogon születtem a petesejt megtermékenyítésével.

A peronon állok a bőröndömet szorongatva. Szinte nem merek hinni a szerencsémnek. Minden csomagot kidobáltak az ablakokon keresztül a peronra. Némelyik a vonat alatt landolt a síneken. Kétségbeesett utasok másznak a földön a bőröndjeiket, táskáikat, batyuikat, málhazsákjaikat keresve. Ádáz küzdelem folyik a csomagokért. Segítőm nélkül elveszítettem volna. Segítők és egy jó adag szerencse nélkül semmire sem megyünk az életben. Útitársam eltűnt a tömegben. Örökre hálás leszek, és boldog találkozást kívánok neki a családjával. Jelenetek és magyarázkodás nélkül. Veszekedés és gyereksírás nélkül. Járjon sikerrel. Hajtókára tűzött pártjelvénnyel vagy anélkül. A peronon ugyanolyan tömeg van, mint a vonat folyosóján. Nem vagyok tekintettel másokra, határozottan furakszom a kijárat felé. Ollerupban harci technikákat is tanultunk. Belém ivódtak a mozdulatok. Nem kérek elnézést a tolakodásomért. Ami ellenkezik neveltetésem első szabályával: légy udvarias. De szerelemben és háborúban… ahogy mondják. Nem állok háborúban, vagyis rendesen kellene viselkednem. A pályaudvar csarnoka olyan, mint egy katedrális. A mennyezet imponáló fa- és fémszerkezete levegőssé teszi az épületet, a fény kötegekben zúdul be a magas, félköríves ablakokon. A házigazdáimat keresem, legalábbis Gudrunt. Nem tudom, hogy Klaus otthon van-e szabadságon vagy a fronton. Sehol sem látom őket. A kijáratnál álló fegyveres őrökhöz lépek, hogy megkérdezzem az átmeneti szállásomhoz vezető utat. Sokkal inkább biztonságban érzem magam az egyenruhások, mint a civilek között. Az őrök nem hallanak. Hangomat elnyomja a kinti utcazaj. Megpróbálok hangosabban beszélni, de hangszalagjaim nem engedelmeskednek. Az őrök szemüket mereven a kijáratra szegezik. Egyszerűen tudomást sem vesznek rólam. Ennyire ijesztő lennék? Keresnem kell egy mosdót, ahol rendbe szedhetem magam. Ügyelnem kell a külsőmre. Nagyon sok az egyenruhás, pisztolyos férfi, arcuk eltökélt. Mankójukra támaszkodó hadirokkantak, akiknek hiányzik a fél lábuk vagy a fél karjuk, netán mindkettő. Magas árat fizetnek. Néhány német vöröskeresztes nővér áll egy kis asztal mögött, amelyen limonádés bögrék sorakoznak. A kimerült utasoknak osztogatják. Hozzájuk lépek. Nem tudom, hogy nekem is jár-e a frissítő. Az egyik nővér felém nyújt egy bögrét. De pillantásra sem méltat. Mint egy gép. Vajon kinek gondol? Egyszerre felhajtom. Nem éppen elegánsan. A bögrét visszateszem az asztalra. Összeszedem a bátorságom, és megkérdezem az utat a papírcetlimen lévő címhez. A vöröskeresztes nővérek bizalmatlanul néznek rám. Mintha bűnöző lennék. Meg akarom mutatni nekik, hogy ki vagyok. Előveszem az útlevelem, a vízumom, az úti okmányaimat és a meghívólevelemet. Kezüket elutasítóan maguk elé emelik. Folytatják a limonádéosztogatást. Nem vagyok az a tolakodós fajta. Nem kopogtatok zárt ajtókon. Két egyenruhás férfi, akiknek az egyenruhája különbözik a bejáratnál állókétól, megállít és megkérdezi, mit keresek a csarnokban. Vajon normális, hogy számot kell adnom arról, hogy miért vagyok itt? Vagy tényleg annyira más vagyok, mint a többiek? Nyáron alaposan lebarnulok. Szinte feketére. Persze teszek is érte. Már februárban elkezdem a napkúrát az erkélyen, paplanba burkolódzva. Gerhard büszke volt a színemre. Egészséges, atletikus testfelépítés, sportos külső elérésére törekedtünk. A retikülöm legrejtettebb rekeszében egy fényképet őrizgetek, amit Krakkóból küldött közvetlenül azelőtt, hogy a frontra küldték. A tiszti egyenruhát mintha rá öntötték volna. Így akarom megőrizni az emlékezetemben. Ez alkalommal megfelelőek a papírjaim. Igazi „német alapossággal” vizsgálgatják őket. Nem szeretem beskatulyázni az embereket. És azt sem szeretném, ha engem beskatulyáznának. Én én vagyok. Egyedi. Mindannyian egyediek vagyunk. Mint a zenedarabok. Variációk egy témára. Felhangok a nagy szimfóniában. Elengednek. Elhagyhatom a pályaudvart. De azt tanácsolják, hogy maradjak, és várjam meg a házigazdáimat. Ein bisschen Geduld, Fräulein.‍¹⁷ A „kisasszony” szót hízelgőnek találom, ilyen fiatalnak néznek. De a türelemnek híján vagyok. Összecsapják a sarkukat, és megfordulnak. Barátságos viselkedésük felvidít. Nekem is barátságosnak kell lennem. Amilyen a mosdó, olyan a törülköző. Fiatal férfiak jönnek szembe zászlóval a kezükben, amikor kilépek a városi forgatagba, a menet élén fúvószenekar. A hangulat kellemes, szinte vasárnapi. Vagy ezt csak beképzelem? Vajon rózsaszín szemüvegen át látom a világot? Csak nem hiszem, hogy lehet hétköznapi életet élni a háború kellős közepén? Amikor minden családban vannak fronton harcolók: fivérek, fiúk, sógorok és apák. A házakon mindenütt zászlók lobognak. A járdák mentén és az erkélyeken emberek ácsorognak. A felvonulással szembe indulok el a táblák tanúsága szerint a központ felé. Megütköző tekintetek. Meg kellene állnom, hogy csatlakozzak a jól öltözött müncheni polgárokhoz? A nagy sietségben, hogy elérjem úti célomat, megint tiszteletlenül és barátságtalanul viselkedem. Máris többnapos késésben vagyok. Majd ha berendezkedtem, tájékozódom a szokásokról. Gerhard leveleiből csak a párizsi és a prenzlaui repülős iskolák tiszti negyedeinek életét ismerem. Krakkóról szinte semmit sem hallottam. Az utolsó időben nem sűrűn adott hírt magáról. Finnországból állandóan hazatelefonált. Idővel gyengültek az érzései „imádott babája” iránt. Meg kellett elégednem a kissé elhanyagolt Berg asszonytól, másodkézből kapott beszámolókkal. A szomszéd Alfred szorgos levélíró volt. Betegség kínozta. Gerhard gyakrabban jött haza szabadságra. Igaz, csak fél napokra. Néhány órára, amikor éppen Koppenhágában volt dolga. Remekül boldogult. Jó utat megtettem, de fogalmam sincs, jó irányba megyek-e. Egyetlen lebombázott ház a különben érintetlen házsorban. Olyan, mint egy filmforgatás helyszíne. Lomtalanítás a padlásszinten. Valaki hátulról mellém lép. Egy nagydarab fiú nyújtja felém a kezét. Óvatosan körülkémlel. Elég eredeti látvány. Fekete rövidnadrágot és gyűrött, maszatos inget visel. A hajában száraz fű, mintha a parkban egy bokor alatt töltötte volna az éjszakát. A kezébe nyomok néhány birodalmi márkát, és megkérem, hogy mutassa meg az utat Bogenhausenbe, ahol Klaus és Gudrun lakik. Túl messze van, tiltakozik, amikor megmutatom neki a címet. Megígérem, hogy ehet valamit útközben. Én is farkaséhes vagyok. Sikerül rábeszélnem, hogy elkísérjen, gálánsan még azt is megkérdezi, hogy vigye-e a bőröndömet. A csomagomat nem adom ki a kezemből. Elégedetten sóhajt. Sokáig lépdelünk szótlanul egymás mellett. Miért nem vagy iskolában? – kérdezem végül. Nem felel. Csak nem lóg? Nem faggatom. Semmivel sem tartozik nekem. Különösen nem a titkaival. Eleget kapok a pénzemért. Inkább körülnézek. Meg akarom ismerni a várost. Ki akarom használni az első sétát Münchenben. A második terhességem megakadályozott, hogy részt vegyek a dán tisztfeleségek kirándulásán a „mozgalom fővárosában”. Pedig a Luftwaffe nagyvonalúan mindent fizetett volna. De hát rendkívül termékenyek voltunk. Pont, ahogy Gerhard elképzelte. Időnként elvetéltem, de ezt nem árultam el neki. A német SS-tisztek szabadságát állítólag tudatosan feleségük peteéréséhez igazítják. Hogy sok árját nemzhessenek. Ez most inkább viccnek hat. Egy vidámparkszerűséghez érünk. Hullámvasút. Céllövölde. Halastó. Körhinták. Bábszínház. Megkérdezem ifjú vezetőmet, hogy mi ez a nagy nyüzsgés. Mit keres itt ez a sok ünneplőbe öltözött gyerek? A frontra küldött katonák gyerekei. Azok, akiknek az apja elesik, kis ajándékokat kapnak, mondja fel a kívülről megtanult leckét. Minden elsötétül a szemem előtt. A kerítésnek kell támaszkodnom, nehogy összeessek. Nem kapok levegőt. A szívem hevesen kalapál. Amint sikerül összeszednem magam, folytatom az utat a fiúval. El a parktól és el a gyerekektől. Nem akarok a saját két fiamra gondolni. Jól érzik magukat ott, ahol most vannak. Túl kicsik még, hogy bármit is megértsenek. Leginkább Rune miatt aggódom. Olyan gyenge. Emlékszik az apjára. Tore robusztusabb. Kis izomgombóc. A körülményekhez képest mindent megtettem. Maggie és Damm megígérte, hogy időnként rájuk néznek. Kitartanak mellettünk. Ők a legközelebbi barátaink. A Gerhard és Damm közötti nézeteltérések ellenére is. Időnként elég magasra csaptak a hullámok. Nekünk nőknek kellett észre térítenünk őket, nehogy szó szerint hajba kapjanak. Bergékkel a szomszédság ellenére nem vagyunk egy hullámhosszon. A frederiksberg-i lakást egyébként Alfred szerezte nekünk. Csodálta Gerhardot, és voltak kapcsolatai. Minden délután kedvesen kávéra invitáltam Tovét. Mégiscsak egy hajóban eveztünk. Egyedül voltunk a gyerekeinkkel. Az ő két fia a La Cours utcai iskolába járt, és nagyon szenvedtek apjuk németországi tevékenysége miatt. Társaik csúfolták őket, és állandóan kék foltok borították a testüket. Tove átíratta őket egy katolikus iskolába. Ott talán békén hagyják őket. Viszont misére kell járniuk, és a latin szertartásokkal is meg kell birkózniuk. De ez nem tartozik rám. Nem szólok bele. Aztán megint valamilyen ünnepségbe botlunk. A fiúra pillantok. Tizenkét-tizenhárom évesnek nézem. Furcsán szürke az arca. Már most ráncos. Biztosan sok mindent átélt. Amit egy gyereknek nem kellett volna. Határozott léptekkel halad néhány méterrel előttem. Összevont szemöldökkel néz maga elé. Megkérdezem, hogy hívják. Uwe, feleli. Kezet nyújtok neki, és bemutatkozom: Harriet. Megfogja a kezem, aztán gyorsan el is ereszti. A szabadcsapat emlékműve, közli. Aztán rövid hatásszünet után folytatja: München 1919-es vörös terror alóli felszabadulásának emlékére. Az emlékmű falaira annak a huszonkét harcosnak a nevét vésték, akik elestek a „vörösökkel” folytatott küzdelemben. Felvonul egy fúvószenekar, és fülsiketítő indulóba kezd, amire nagyobb tömeg sereglik össze. A sok ünnepléstől rosszul érzem magam. Szeretnék távol maradni a forgatagtól meg a tömegtől. Azt javaslom, együnk valamit, mielőtt továbbindulunk. Uwe egy pincehelyiségbe vezet. Sötét és üres. Van kiszolgálás? Enni is lehet? Uwe magabiztosan bólint. Egy idősödő pincérnő lép ki kelletlenül a sötétből. Kisimítja a kötényét. Megpillantja Uwét, és a torkán hangos kiáltás szakad ki. Wo warst du gestern Abend?‍¹⁸ Felrántja a székről, és magához szorítja. A fiú megmutatja neki a bankjegyeket, mire a nő elégedetten elveszi őket. Sietős pillantást vet rám, mint egy értéktelen tárgyra. Ohne Marken nichts,‍¹⁹ mondja kimérten az alacsony, kerekded asszony. Ich habe Hunger,‍²⁰ próbálom meggyőzni. Aber Marken,‍²¹ veti közbe. Eszembe jut az útitársammal folytatott cserekereskedelem. Könyörgőn nézek Uwéra. Bármit megeszem és megiszom. Vörösbort kérek, mondom. Talán nagyképűen hangzik a szerény környezetben. Csak nem Gerhardot utánzom? Nagyzolok, mint ő? Talán elvakított a legfelsőbb körökben tapasztalható fényűzés és magabiztosság? Nem érzem, meddig tart a férjem, és hol kezdődöm én. Úgy érzem, mintha ő kelt volna életre bennem. Idelent a nyirkos pincében, a petróleumlámpa imbolygó fényénél nincs helye a fényűzésnek. Kein Rotwein,‍²² szól közbe Uwe. A csillogás elhalványult. A díszek megkoptak. De ez sem szegi kedvem. Nem szégyellem magam. Levetem a szőrmebundát és a tollboát. Tágra nyitott szemmel belépek a háború borzalmaiba. Akárcsak Gerhard. Sosem sírtam, amikor otthon volt. Megvártam, amíg elmegy. Gyűlölte a női könnyeket. A végsőkig tartó harcot kedvelte, és ezt megkapta tőlem. Rendeltem egy rövidet. Elég primitív aperitif. De mindenki megszorulhat. Uwe határozott fiúhangján leadja a rendelést, nincs szüksége a közreműködésemre. Kezem az élelmiszerjegyek után kutat a táskámban. A pincérnő a fejét rázza. Tévedtem volna? Aztán mégis elveszi a jegyeket, és eltűnik a sötétben. Családi vállalkozás? Körülnézek. Uwe meghúzza magát. Nem akar beszélni. A snapsz hatalmas pohárban érkezik elém az asztalra. Oma,‍²³ mondja Uwe, miután az asszony kimegy. És a szüleid? Vater tot.‍²⁴ Elfordul. Óvatosan a vállára teszem a kezem. Lerázza magáról. A fiúktól való félelmem megint elhatalmasodik rajtam. Felhajtom a pohár tartalmát. A meleg az ujjhegyeimig elönti a testem. Kellemes állapot. Lábamat a gyalulatlan faasztal alá húzom. Nem akarom, hogy szálka menjen az ujjamba. Karomat széttárom, és oldalról a fejem fölé emelem. Mély lélegzetet veszek, aztán kifújom a levegőt. Az üres cementpadló a fal mellett sorakozó néhány asztallal szinte hívogat, hogy ugorjak egy flikflakot, mint annak idején a népfőiskola tornatermében. Megjelenik a nagymama két gőzölgő tányérral a kezében. Karalábé, mondja Uwe, és ráveti magát a levesre. Mint egy kiéhezett állat. Képtelen vagyok visszatartani a könnyeimet. Szabad utat kapnak most, hogy Gerhard már nincs velem. „Érzelgősködés”, ugrattuk Berg asszonyt. Most megkaptam. Tulajdonképpen nem vágyom rá, hogy felkeressem a sírját, a dán szabadcsapatok tisztjei gondoskodtak a temetésről a fronton, lefényképezték a sírt, és a képet kedvesen elküldték nekem. Inkább a szelek szárnyán repülő Gerhardra akarok emlékezni. A levegő hősére. Aki abban a levegőben repül, amit én belélegzek. Uwe megbök, és a kezembe adja a kanalat. Megfeledkezem az evésről. Schmeckt gut,‍²⁵ mondom. A nagymama a falnál állva figyel. Minden egyes mozdulatomat követi. Felé biccentek, és kérem, hogy üljön le az asztalunkhoz. A fejét rázza. Uwe megismétli a kérésemet. Neki nem tud ellenállni. Nem érti a dán akcentusomat. Feláll, és a snapszosüveggel meg egy pohárral tér vissza. Vár, amíg öntök neki. Nem tart velünk? Természetesen én fizetek. A fejét rázza. Arca kedves, szinte alázatos. Ist angestellt, magyarázza Uwe. Böser Kerl.‍²⁶ Nem firtatom a nagymama munkakörülményeit. Megissza az italát. Feláll, és eltűnik a pohárral. Obdachlos,‍²⁷ mondja Uwe. Lebombázták a házát? Bólogat. A beszélgetést a nagymama szakítja félbe, amikor megérkezik a „napi ajánlattal”. Uwe alaposan belakik belőle. Ez a mai menü, magyarázza. Élvezem, ahogy eszik, hogy nagy és erős legyen. Én már a levessel elteltem. Csak piszkálom az egytálételt, egyetlen kolbászvég kandikál ki a zsíros szószból. Zavarban vagyok, hogy nem bírtam mindent megenni. Oma megeszi a vendégek maradékát, suttogja Uwe. Ez a bére. Néha nekem is hoz valamit. Kik járnak ide? Kleine Leute,‍²⁸ mondja Uwe. A nagymama a számlát hozza. Meghatóan olcsó. Uwéé is benne van? Natürlich, feleli tompán. Fáradt és elgyötört. Jó sok borravalót adok neki. Ahogy Gerhard tette volna. Kimért biccentéssel köszöni meg. Trinkgeld verboten,‍²⁹ világosít fel Uwe. Ez láthatóan nem zavarja a nagymamát, aki a bankókat a kötényébe dugja. Hová megy a kisasszony? – kérdezi Uwét. Gondjaim vannak a dialektussal. Jobban értem a berlinit. Int, hogy mutassam meg a címet. A két birodalmi márka nem elég, jelenti ki keményen, határozottan. A kedvességnek egyszerre nyoma sincs az arcán. Ez persze érthető a háborút kísérő nélkülözést és szűkölködést látva. Wieviel? Geben Sie mir fünf.‍³⁰ Vonakodom. Az anyagi lehetőségeim nem végtelenek. A német özvegyi nyugdíjam még nincs rendezve. De nem akarok kicsinyes lenni, ezért a kezébe nyomok egy ötmárkás bankjegyet. Szüksége van rá. Add vissza a két márkámat, makacskodik Uwe. A nagymama engedelmeskedik. A fiú búcsúpuszit nyom az arcára. Wiedersehen,‍³¹ köszönök el. Vorsicht, Fräulein. Wir sind im Krieg.‍³² Kedvem lenne átölelni. Münchenben rengeteg a bombacélpont, figyelmeztet. A háború szempontjából fontos ipari létesítmények. BMW, Krauss-Maffei, Dornier. Uwe nagy szakértelemmel kalauzol tovább. Remélem, tudja, hova tartunk. Nincs más választásom, mint megbízni benne. Némán folytatjuk utunkat. Egy magas fák szegélyezte nyílt területre érünk. Végre egy kis levegő. Mennyire vágyom a háború előtti normális életre. Friedhof,‍³³ szólal meg Uwe. Ki nem állhatom a temetőket, javaslom, hogy egy pillanatra üljünk le a fűbe. Mély levegőt veszek, és oxigénnel frissítem a vérem. Uwe gyanakodva figyel. Megkérdezem, hol laknak a nagymamával. Menhelyen. Jogosultak vagyunk kártérítésre is az elveszített vagyontárgyak miatt, mondja felnőttesen. A párt gondoskodik a bombázás áldozatairól. A párt rendet teremt. Az őr ellenőrzi, ki lép be a menhelyre, vagy hagyja el azt. Éjszakára bezárják a kaput. Tegnap este túl későn értem haza. Hol voltál? Vállat von. Nem akarom faggatni. Megmutatom neki a fiaim fényképét. Kleine Kinder,‍³⁴ mondja közönyösen. Nem várhatom el, hogy érdekelje. Most dolgozik. Felfogadta egy elveszett utazó. Elgémberedik a lábam, szeretnék továbbmenni. Uwe ragaszkodik hozzá, hogy ő vigye a bőröndömet. Ezúttal megengedem neki. Megkérem, hogy menjen lassabban, hogy lépést tudjak tartani vele. Mint Oma, mondja Uwe. Ez nem volt szép tőle. Összeszedem magam, és utolérem. Oma beteg, mondja halkan. Mi baja? Nem bírja a port. Gyűlölöm a port. Gyűlölöm az összeomló házak nyomán felszálló port. A port a levegőben. A szájban. A szemben. Oma tüdejében. Vadul csapkod maga körül. A porral harcol. A por öl. Megöli Omát. Semmi más nem marad, mint a por. Kimerülten a bőröndömre telepszik. Súlyos sóhajtással összerogy. Nem tudtam kijönni a pinceveremből. Az ajtót elzárta a halott férfi, magyarázza. Ezért értél túl későn vissza a barakkba? Uwe szipog. Nem volt szeme. A hangja elcsuklik. Hogy lehet megvigasztalni a vigasztalhatatlant? Oma nem fog meghalni, mondom, mintha én lennék a jótündér, aki életen és halálon uralkodik. Pedig minden vagyok, csak nem jótündér. Gonosz boszorkány, aki elhagyja a gyerekeit, hogy kövesse a férjét a halálba. Uwe lehetne a fiaim bátyja is. Hirtelen feláll. Harcra készen. Gehen wir, Fräulein.‍³⁵ Egészen megszoktam a Fräulein megszólítást. Visszahozza a fiatalkoromat. Uwe felmarkolja a bőröndöt. Közös tulajdonná vált. Hagyom, hogy ő irányítson. Átvágunk a füves téren. Egy lakónegyedhez érünk. Összeszorított foggal követem. Nem vagyok tüdőbeteg nagymama. Minden kihalt. A férfiak a fronton vannak. A nők a gyárakban dolgoznak. Egyenruhát varrnak. Lőszereket gyártanak. A gyerekek iskolában vannak. A fiatalok gimnáziumban és egyetemen. Néhány kutya veszettül csahol. Az ugatás visszhangzik a lakótömbök között. Uwe rendületlenül folytatja. Gépiesen követem. Alig várom, hogy véget érjen a gyaloglás. Megkérdezem, nem tévedtünk-e el. Rövidítünk, védekezik. Bármit is jelentsen a válasz. Még egy előváros. Itt valamivel több az élet. Az élelmiszer- és zöldségpiacon hosszú sorok állnak a bódék előtt. A polcokon alig van áru. A sorban hátul állóknak biztosan nem marad. A családjaik kénytelenek lesznek üres gyomorral lefeküdni. Megéri ezt az áldozatot a háború? Vagy bármilyen áldozatot? Apátlan gyermekek. Éhezés, fűtetlen házak, jéghideg lakások. Fázni rosszabb, mint éhezni, mondta apró termetű svéd anyám. Gyerekként mindkettőben volt része. Mintha ő már járt volna itt előttem. Mintha a „nélkülöző Svédország” venne körbe. Mindent megtennék, hogy ne végezzem ott a mocsokban, ahonnan ő származik. Ő a rémálmom. A szegénység szaga körbelengte. Szétterjedt a holtei villában. Ahol reggel, délben, este szellőztetett. Jobb sorsot érdemelt volna, mint egy öngyilkos özvegyéét. Csak néhány évvel élte túl a szégyent. Elfordultam tőle. Az enyém mellett képtelen voltam elviselni az ő gyászát is. El a sötét gondolatokkal. Előre kell tekinteni. Ott jelen lenni, ahol a testem van. Napról napra élni. Az utazás nehézségei ólomsúllyal húzzák a testem. Megint jól jön az Ollerupban töltött idő. A kitartás, a testi erő. Az akkori csúcsformám. Amely gyorsan visszatér. Kitágítom a tüdőmet, és megfeszítem a hasizmomat. Két gyerek után már nem vagyok olyan hajlékony, mint korábban. Az életvitelünk sem volt éppen egészséges. De hamar visszanyerem a formámat. A háború a végső kihívás. Vajon min mehetett keresztül Gerhard? Azzal nyugtatom magam, hogy már azelőtt elveszítette az eszméletét, hogy a gépe a földhöz csapódott. A túlélők határozzák meg a történelmet. De az éjszakai álmok színes jelenetei ellentmondanak a képzelgésnek. Mindent felfednek, amit egyébként kihagytam. Minden előjön, amit kivágtam a történetemből, hogy elmesélhetővé váljon. Nem akarok vallomást tenni vagy bármit is leleplezni. Az ember nem teszi az ablakba a szennyest. A sarkokban is tisztaságnak kell lenni. Ott is, ahol nem lehet látni. Védelmező búra alatt éltem apa öngyilkosságáig (jobban tetszik a német Freitod‍³⁶ kifejezés). Bárcsak tudnék tenni valamit. Mindegy, hogy mit. Felszívódhatnék a háborúban. Lassan elveszítem a türelmemet Uwéval. Tudja egyáltalán, hova megyünk? Bolondnak néz a nagymamával egyetemben? Nem szoktam kételkedni másokban. De most elegem van. Kedvem lenne megrázni. Hogy megrepedjen a vastag burok, ami mögé rejtőzik. Hála istennek, sikerül türtőztetnem magam. Mikor érünk oda? – kérdezem. Az az érzésem, hogy visszajutottunk oda, ahonnan elindultunk. Hogy körbe-körbe haladunk. Uwe a homlokát ráncolja, a kezét felém nyújtja, és elkéri a címet. Bemegy egy kocsmába, hogy megkérdezze az utat. Sokáig tart. Elveszítem a türelmem. Utánamegyek. Sehol sem találom. Megkérdezem a pincérnőt, hogy látott-e erre egy fiút. Tagadja. Most már aggódom. Nem tűnhetett csak úgy el, mondom. A nő nem felel. Pimaszul másfelé néz. Ezek az emberek semmilyen nevelést nem kaptak? Vagy csak bizalmatlanok az idegenekkel. Annyira idegen azért nem vagyok. Dánként és némiképp szövetségesként. Hogy időt nyerjek, rendelek egy konyakot. Én vagyok az egyetlen vendég. Pillantásra sem méltat, miközben levág az asztalra egy hatalmas poharat benne valami sötétbarna löttyel. Természetesen nem igazi konyak. Ettől felmegy bennem a pumpa. Hol rejthette el Uwét? Folyékony németséggel összeszidom. A szavak csak úgy ömlenek belőlem. Aztán nem bírom tovább. Lehet, hogy ez a fizikai fáradtság? Sírva beszámolok a nehézségeimről. Hogy a fiúnak kellett volna segítenie megtalálni a villát. Mit akar itt? – kérdezi, mint valami inkvizítor. Pihenni. A férjem elesett a keleti fronton. Erre kicsit megenyhül. Megkönyörül rajtam. Most már vagyok valaki. Bekerültem a német háborús gépezetbe. El kell szívnom egy cigarettát. Megkínálom. Mohón elfogadja. Bőven hoztam magammal otthonról. Azt a tanácsot kaptam, hogy tegyek egy egész raktárnyit a bőröndömbe. Ismeri a környéket? – kérdezem. A Maria-Theresia-Strassét. Nincs messze, mondja, csak át kell menni a hídon az Angol Kertnél. Jól leszívja a füstöt, egészen a tüdejéig. Tulajdonképpen vonzó. Csinos a ruhája. Korombéli lehet. Talán majd együtt járunk szórakozni. Nagyjából karácsonyig akarok maradni. Mi jut eszembe? Soha többé nem fogok szórakozni. Az korábban volt, nagyon régen, amikor Gerhard még itt volt. Igaz, nem mellettem. Hanem nagyon messze a fronton. Mégis itt. A világban. Emlékeztetem magam, hogy lassan három hónapja gyászolom. Sokszor elismétlem magamban: özvegy vagyok. Az