TARTALOMJEGYZÉK

PROLÓGUS  MILÁN

1.  ALEX

2.  PATRIK

3.  ALEX

4.  MILÁN

5.  ALEX

6.  MILÁN

7.  ALEX

8.  MILÁN

9.  PATRIK

10.  MILÁN

11.  ALEX

12.  MILÁN

13.  PATRIK

14.  MILÁN

15.  ALEX

16.  MILÁN

17.  PATRIK

18.  MILÁN

19.  ALEX

20.  MILÁN

21.  PATRIK

22.  MILÁN

23.  ALEX

24.  MILÁN

25.  PATRIK

26.  MILÁN

27.  ALEX

28.  MILÁN

29.  PATRIK

30.  MILÁN

31.  ALEX

32.  MILÁN

33.  PATRIK

34.  MILÁN

35.  ALEX

36.  MILÁN

37.  PATRIK

38.  MILÁN

39.  ALEX

40.  MILÁN

41.  PATRIK

42.  MILÁN

43.  ALEX

44.  MILÁN

45.  PATRIK

46.  ALEX – 20 ÉVVEL KORÁBBAN

47.  PATRIK

48.  MILÁN

49.  ALEX

50.  PATRIK

51.  ALEX

52.  PATRIK – 23 ÉVVEL KORÁBBAN

53.  PATRIK

54.  ALEX

55.  MILÁN

56.  PATRIK

57.  MILÁN

58.  ALEX

59.  MILÁN

60.  PATRIK

61.  MILÁN

62.  ALEX

63.  MILÁN

64.  ALEX

65.  MILÁN

66.  PATRIK

67.  MILÁN

68.  ALEX

69.  MILÁN

70.  ALEX

EPILÓGUS I.  MILÁN

EPILÓGUS II.  ALEX ÉS PATRIK

EPILÓGUS III.  OLIVÉR

Utószó és köszönetnyilvánítás

VIRÁG GÁBOR

BUKÁSRA ÍTÉLVE

Könyv Guru

Budapest, 2024

EGY ISKOLA. EGY HALOTT TANÁR. RENGETEG TITOK.

Milán átlagos középiskolai tanár, akit mindenki szeret: a felesége, a diákjai, a munkatársai. Látszólag semmi oka nincs rá, hogy eldobja magától az életét. Nem csoda, hogy hirtelen halálhíre felbolygatja a középiskola és a tanári kar mindennapjait. Legfőképpen Alexét, akiről még csak nem is sejtik, hogy sokkal közelebb állt Milánhoz, mint egyszerű kolléga.

Mivel Alexnek minden oka megvan, hogy féltve óvja a magánéletét, eleinte inkább hallgat a nyugtalanító megérzéseiről. Csakhogy egy félresiklott egyéjszakás kaland váratlanul olyasvalakit sodor az útjába, aki még nála is jobban ismerte Milánt.

Patrik szintén nem hiszi, hogy egyszerű öngyilkosságról lenne szó. Sőt, szerinte a válaszok ott rejtőznek valahol az iskola falai között. Nincs más választása, minthogy Alex segítségét kérje az igazság kiderítésében.

Ám ahhoz, hogy megértsék, milyen események vezettek el idáig, nemcsak Milán múltjában, hanem a saját rejtett félelmeikben is alaposan meg kell mártózniuk. És könnyen lehet, hogy mire megoldják a rejtélyt, ők sem érezhetik magukat biztonságban…

Virág Gábor bemutatkozó regényével egy fordulatos és meghökkentő történeten át kalauzolja el olvasóit a bujkálás és a kettős élet lélektanába. Olykor tabudöntögető módon kutatja a választ napjaink nagy kérdéseire: vajon mi is a boldog, elégedett élet záloga, és milyen akadályokkal kell megküzdenünk ahhoz, hogy önmagunk lehessünk?

„Ó, ha feltalálnának valamit – kiáltottam fel szenvedélyesen –, valamit, amivel konzerválni lehetne az emlékeket, mint egy ízt vagy egy illatot! És ha az emlékek soha meg nem kopnának, soha el nem fakulnának, hogy amikor kedvünk tartja, elővehetnénk az üveget, és csak ki kellene húzni a dugót, és újra átélnénk az elmúlt pillanatot!”

Daphne du Maurier: A Manderley-ház asszonya

(Fordította: Ruzitska Mária)

„Az igazi oktatás az, ami megmarad,

miután elfelejtetted mindazt,

amit az iskolában tanítottak.”

Albert Einstein

PROLÓGUS MILÁN

Sokáig zengett a fülében a bejárati ajtó hangos becsapódása, miután a felesége minden indulatát azon levezetve kiviharzott a lakásból. A kétszobás lakás betonfalai még pár másodpercig vibráltak körülötte, és szinte érezte, ahogy a testében futó erek megannyi húrként pendülnek meg.

Milán jó darabig csak állt földbe gyökerezett lábbal, belefagyva a pillanatba, amely lezárta az iménti tragikus jelenetet. Bár az életét sorozatosan jellemző földrengések pusztításai után ez már nem volt több apró utórezgésnél, mégis azt kívánta, bárcsak menten összedőlnének körülötte ezek a falak, és örökre maguk alá temetnék. A szánalmas kis életén kívül úgysem volt már semmije, amit elveszíthetne. Nem is vágyott már semmire. Akkor meg mi értelme tovább küzdeni?

Ez nem olyan, mint megbukni egy tárgyból az iskolában. Az élet ennél sokkal kegyetlenebb. Van, hogy eljön az a pillanat, amikor nincs már lehetőség pótvizsgára vagy ismétlésre. Amikor bele kell törődni a saját kudarcunkba, és jobb híján könnyíteni a szenvedésünkön.

Milán számára most jött el ez az idő.

1. ALEX

Fehérvári Alexet már jó ideje nem kísértette olyan nyugtalanító álom, mint amely a vasárnapi ébredését megelőzte. A legfurcsább az volt benne, hogy a világon semmi köze nem volt az apjához. Csak a halálhoz. Egy szörnyű halálhoz, amelyet ugyancsak képtelen volt megakadályozni.

Mielőtt azonban többet tudhatott volna meg, egy robbanásszerű fejgörcs rángatta ki a nyomasztó elmecsapdából, olyan messzire kergetve a képet, ahonnan már soha nem hozhatta vissza. És nem is akarta. Éppen elég volt a helyébe szivárgó rossz előérzet, amely még percekig babrálta sunyin a tudatalattiját.

Csukott szemmel tapogatózva próbálta kitornázni magát az ágyból, de már az első mozdulat is katasztrófába torkollt. Úgy hasított a fejébe a kínzó fájdalom, mintha ezer injekciós tűt szúrtak volna belé egyszerre, és ha ez nem lett volna elég, éppen akkor a hólyagja is fájdalmasan megfeszült. Lassan, könnyeivel küszködve próbált magzatpózba összehúzódni, amikor megérezte, hogy valami nem stimmel. A térde félúton akadályba ütközött maga mellett, pedig ott emberemlékezet óta légüres tér várta minden reggel. Kíváncsi keze szinte automatikusan kinyúlt, hogy vakon kikutassa, mi lehet az, de amint a tenyere sima, meleg bőrfelülettel érintkezett, úgy kapta el onnan, mintha áram ütötte volna meg.

Valóságos hidegzuhanyként érte a felismerés, hogy valaki más is van ott rajta kívül. A szeme rögvest kipattant, és még a szája is tátva maradt az aranyszőke férfi hatalmas alakjától, amely élő spanyolfalként takarta ki előle a kilátást. Az idegen háttal feküdt neki, és csak egy vékony takaró fedte deréktól lefelé, így Alexnek bőven volt mit szemügyre vennie tökéletesen kidolgozott izmainak domborzatából.

Több se kellett ahhoz, hogy egy szempillantás alatt megfeledkezzen saját teste minden gyötrelméről. Sietve felkönyökölt, és fejét kétségbeesetten ide-oda kapkodva pásztázta végig a szobát maga körül. Rögtön feltűnt neki, hogy az ablak előtt a megszokott redőny helyett egy világosbézs színű sötétítőfüggöny lóg, amely a kinti éles fényt elviselhető félhomállyá tompította. A helyiségben lévő bútorok közül egyik sem volt ismerős. Az ő túlzsúfolt szobájához képest ez egy tiszta, rendezett háló volt, egyszínű, modern berendezéssel. Az ágytól jobbra teljes falszélességben egy IKEA szekrénysor állt, a vele szemben lévő sarokban pedig egy íróasztal és egy hosszúkás DVD-állvány. Tévé nem volt, viszont az ágy melletti éjjeliszekrényen egy papírkötéses könyv hevert borítóval lefelé fordítva.

Alex úgy érezte magát, mintha egy másik dimenzióba csöppent volna. Tenyerével alaposan megdörzsölte a szemét, mintha azzal el tudta volna oszlatni az egészet, akár egy rossz látomást, de persze hiába. Elkeseredetten próbált rájönni, hogy mikor, hogyan került ide, de a folyamatosan érkező fájdalmas lökéshullámok a fejében nem igazán támogatták a gondolkodásban. Nem is az zavarta legjobban, hogy egy idegen lakásban kötött ki – nem egyszer esett már meg –, hanem a szégyen, hogy ilyen állapotban tette.

Lassan félrehúzta magán a takarót, amely alatt csak egy bokszer volt rajta, majd óvatosan felemelkedve átpillantott az alvó fickó arcára, hátha az segít neki helyreállítani a sérült memóriáját. Jóképű, kora negyvenes arc, férfias állal és a haja színéhez hasonló szőkésbarna borostával. Karja vastagságra Alex combjáéval vetekedett. Egyenletes szuszogása legalább olyan csendes és kifinomult volt, mint a szobája berendezése, és szöges ellentétben állt Alex ordenáré kaffogásával.

Addig bámulta hosszasan a férfit, amíg foszlányokban el nem kezdett derengeni az előző este emléke. Persze ilyen őrjítő fájdalom mellett az agya a szokásosnál nehezebben érte el az üzemi hőmérsékletet. Minden igyekezetére szüksége volt, hogy felidézze az eseményeket, amelyek olyan távolinak tűntek, mintha évekkel ezelőtt történtek volna.

Emlékezett a tortára, ahogy a konyhában állva elfújja rajta a gyertyákat. Kevin lepte meg vele a születésnapjára, mellé egy üveg borral, amelyet rögtön el is fogyasztottak. Aztán Kevinnek jött az ötlete, hogy mi lenne, ha elmennének bulizni. Alex eleinte hevesen tiltakozott, mert nem szeretett nagy felhajtást csinálni a születésnapjából, ráadásul évezredek óta nem mozdult ki otthonról. Nem az ünnepléssel volt baja, csak nem szívesen járt olyan helyekre, ahol nagy a tömeg és a zaj. De a barátja végül addig győzködte, amíg be nem adta a derekát.

– Nem fog megártani, ha egy kicsit jól érzed magad – mondta Kevin, és már zavarta is átöltözni.

Utólag visszagondolva kicsit talán túl jól is érezte magát, mert az este további emlékei már sokkal hiányosabbak voltak. Abban volt csak biztos, hogy jóval többet ivott a szokásosnál – ami az átlagos alkoholfogyasztását tekintve nem volt nagy teljesítmény.

Emlékei nagy részét csak a színes fények villogása és a lüktető basszus tette ki. Ahogy fokozatosan egyre feljebb tolták a zene hangerejét, a ritmusra vonagló, túlfűtött testek is egyre szorosabban ölelték körbe őket a teremben, miközben Kevinnel próbáltak valami nevetséges táncfélét előadni.

Később egy kis lazítás gyanánt megnézték a szokásos drag queen show-t. Ennél a résznél érdekes módon valami olyasmi kép villant be neki, hogy fent áll a színpadon és mindenki énekel, de nem emlékezett már, hogy mit. Aztán egy keskeny lépcsőn ment lefelé, de a fokok nem akartak a helyükön maradni. Sötét volt, túl nagyokat kellett lépnie, közben a reflektorok fényeitől egyfolytában villódzó fehér foltokat látott maga előtt. Ahogy az várható is volt, rossz helyre lépett és zuhanni kezdett lefelé, aztán paff: valamilyen csoda folytán a kőkemény padló helyett duzzadó izmok között landolt. Valaki úgy kapta el, mintha csak egy könnyű rongybaba lenne, és Alex a fatörzs vastagságú karok ölelésében annak is érezte magát. A férfi ingéből, amelynek gombjai majd szétpattantak a mellén, a legfinomabb parfümillatot lélegezte be, amit valaha érzett. Felnézett azokba a kék szemekbe és… üvegcsörömpölést hallott, ahogy a közelében összetört valami.

Aztán a férfi (a neve sajnos még mindig nem ugrott be neki), aki akaratlanul is megmentette egy csúnya becsapódástól, meghívta pár italra (vagy pont fordítva?), majd az este további részében iszogattak és beszélgettek, de hogy miről, azt Alex már végképp nem tudta volna felidézni. Ahogyan azt sem, mikor és hogyan kötöttek ki végül a férfi lakásán.

Már ha ez valóban az ő lakása. Azt sem tudta, hogy van-e még rajtuk kívül itt valaki. Mi van, ha nem egyedül él és mindjárt betoppan valaki, akinek nem kellene itt találnia?

Alexet cseppet sem lepte volna meg, ha épp egy barátnő vagy feleség helyén feküdne, aki talán elutazott munkaügyben, vagy a gyerekeket vitte el hétvégére a nagyiékhoz. Nem ez lett volna az első eset, hogy egy nős pasi karjaiban köt ki. Hosszú évek alatt már hozzászokott, hogy ő nem több mások mocskos kis titkánál. Vagy egy részeg botlásnál, kíváncsi kalandnál, nevezzék, aminek akarják. Lényeg, hogy ha van is folytatás, az sosem kerülhet napvilágra, és csak addig tart, ameddig mindketten akarják. Vagy amíg le nem buknak.

Alexet az utóbbi lehetőség győzte meg arról, hogy ez most eddig tartott. Biztosan jól mulattak – ha majd kimegy a fejéből ez a pusztító zsongás, talán arról is lesz némi emléke –, de ideje volt indulnia, még mielőtt a férfi felébred, vagy valaki rájuk nyitja az ajtót. Jelenleg nem volt lelkiereje semmilyen kínos magyarázkodásra, és ha szerencséje van, a másik is eleget ivott ahhoz, hogy arra se emlékezzen, itt járt egyáltalán.

Amilyen halkan csak tudott, kimászott az ágyból. Az íróasztal melletti forgószéken gondosan összehajtva találta a nadrágját és a pulóverét. Gyorsan felmarkolta őket, és az ajtót résnyire tárva kikukucskált a helyiségeket összekötő keskeny folyosóra. Egy darabig fülelt, hátha hall valami mozgást vagy beszédhangot, de csak síri csend és sötétség fogadta. Semmi jele nem volt annak, hogy más is tartózkodna a lakásban, így lábujjhegyre állva óvatosan kilopakodott. Kínzóan feszítő hólyagja viszont már félúton megállásra késztette, és nem volt hajlandó addig továbbengedni, amíg nem könnyít rajta. Körbenézett és megpróbálta kitalálni, melyik ajtó vezethet a fürdőbe. Mivel túl sok lehetőség nem volt, elsőre el is találta.

Néma csendben magára húzta az ajtót, majd egy örökkévalóságig állt a csésze felett. Már nyúlt volna a lehúzóért, amikor észbe kapott, hogy behallatszódhat a szobába, és a férfi még felébred rá. Kénytelen volt úgy hagyni, és csak abban bízott, hogy később megbocsátja neki ezt a kis bunkóságot – igaz, kár volt emiatt aggódnia, hiszen úgysem találkozik vele többet. De nem most volt itt az ideje ezen elmélkedni, mert nem sok híja volt, hogy mást is maga után hagyjon. Mióta függőleges helyzetbe került, a gyomra már kétszer állt majdnem tótágast. Csak azért imádkozott, hogy ne a világ végéről kelljen hazabotorkálnia, mert eléggé kínos lenne, ha az utcán vagy a buszon dobná ki a taccsot mindenki szeme láttára.

A belsője mintha csak megérezte volna, hogy a buszra gondol, ismét bukfencezett egyet, és a dolog, amely kitörni készült belőle, már a torkát csípte. Nagyokat nyelt, hogy visszafojtsa, és úgy döntött, inkább taxit hív.

Miközben belebújt a ruhájába, a nadrágzsebében megtalálta a telefonját, de most nem ért rá átnézegetni a főképernyőn felugró üzenetek és nem fogadott hívások arzenálját. Az óra szerint már elmúlt fél tíz, úgyhogy biztosan Kevin kereste ennyiszer. Bizonyára aggódott miatta, és ahogy belegondolt, azt sem tudta, szólt-e neki egyáltalán, hova megy és kivel. Annak ellenére, hogy soha senkivel nem mennek el anélkül, hogy ne értesítenék egymást. Az ember sosem lehet elég óvatos. Még egy oka volt, hogy igyekezzen.

Egy macska nesztelen lépteivel osont ki az előszobáig, ahol ott várta a kabátja és a cipője is. A fűzőjét már nem merte bekötni, mert attól félt, ha olyan mélyre hajol, annak a szőnyeg látja kárát.

Alig ért ki a kapun, már hívta is a taxit.

***

Megkönnyebbülten tapasztalta, hogy legalább nem rabolták ki az éjjel, így ki tudta fizetni a sofőrt. Mogorva, középkorú pasas volt óriási potrohhal, aki első pillantásra levágta róla, hogy veszélyt jelent a kárpitra, így már az elején leszögezte, hogy ha behány neki, az kurva drága lesz.

Az út alig negyedóra volt, így nagy nehezen kibírta, de a szerencse már nem készült sokáig mellette állni. Felérve a tizedik emeletre szó szerint kiesett a liftből és feltépte a bejárati ajtót. Életében először adott hálát Kevin trehányságáért, hogy megint elfelejtette bezárni. A fiú épp a konyhából lépett ki, egy szál alsóban és trikóban. Kócos haján látszott, hogy ő is nemrég kelt. Ijedt arca alapján azon tűnődött, vajon ki tört rá ilyen dúvad módjára fényes nappal? Alexnek már az előszobában megcsapta az orrát az erős kávéillat, amely más helyzetben örömmel töltötte volna el, de ebben a pillanatban csak még inkább arra ösztökélte, hogy a bejárattól balra eső fürdő felé vetődjön.

– Neked is jó reggelt! – kiáltotta utána Kevin, de Alex addigra már rég New Yorkot tárcsázta. – Nem kell válaszolnod! Örülök, hogy megvagy. Idekint megvárom, amíg végzel a távolságival.

– Kurva vicc… – akart volna válaszolni Alex, de nem bírta befejezni. Beletelt vagy öt-tíz percbe, mire úgy érezte, biztonsággal felkelhet, majd egy örökkévalóságig sikálta a fogát, hogy elmúljon a förtelmes íz a szájából. Ezután kivett három fájdalomcsillapítót a fürdőszobaszekrényből és szárazon elrágta. Csak remélni merte, hogy nemsokára jobban lesz tőlük, még ha a tükörben látott ábrázata nem is ígért semmi ilyesmit. Elnézve magát kétségtelenül nem tündökölt már a régi fényében – és ez nem csak az esti piálásnak volt betudható. Tegnap töltötte a harminchatot, ami jócskán meg is látszott rajta. Vannak, akik esetében a rövid borosta férfiasan szexi benyomást kelt, de ő úgy festett tőle, mint egy elvált férfi, akinek már megették az életét.

Lejjebb sem volt jobb a helyzet. Még nem hízott el, de a köldöke alatt már felgyűlt egy kis háj a sok későn elfogyasztott gyorskajától és éjszakai nassolástól. Mostanában egyre inkább úgy érezte, hogy kezd kicsúszni kezéből a teste feletti irányítás, és az anyatermészet erői lassan őt is legyűrik. Persze ha eleget aludna, normálisan étkezne és többet mozogna, ő is kinézhetne jobban. Ha nem is úgy, mint az a pasi, akinél az éjszakát töltötte, de a jelenleginél jóval többet ki tudna hozni magából.

Talán még nem késő teljesíteni az újévi fogadalmakat – gondolta, de amint hátat fordított a tükörnek, el is feledkezett róla. Jól tudta, hogy úgysem tartaná be.

A konyhába érve Kevin megkérdezte tőle, hogy kér-e kávét, de Alex nem volt biztos benne. Mindenesetre a fiú készített neki egyet és letette elé az asztalra, majd leült vele szemben a saját feketéjével. Kiürült gyomorral most már nem irritálta annyira a friss kávé illata, de azért nem mert rögtön beleinni, így egyelőre csak a kezét melengette vele.

Kevinen egyértelműen látszott, hogy alig aludt valamit. Annak ellenére, hogy tegnap is dolgozott, este még képes volt elvinni ünnepelni, ma délutánra pedig megint be volt osztva. Alexnek szörnyű lelkiismeret-furdalása támadt, hogy miatta nem tudta kipihenni magát. Kevin jóformán kipurcanásig melózott, hogy elég pénzt tudjon gyűjteni. Egyszerre két munkahelye is volt: főállásban egy elektronikai üzletben dolgozott, hétvégente meg éjszakai műszakokat vállalt a klubban, ahol előző este buliztak. Emellett otthoni munkákat is végzett: számítógépet, laptopot, telefont is javított, tört fel vagy állított helyre belőlük elveszett adatokat. Igazi technikai zseni volt. A szobája, amióta itt lakott, kész „bat-barlanggá” változott, annyi kütyüt összegyűjtött már.

Persze nem ok nélkül hajtotta magát tropára. Ugyan Kevinről az eddigi műtéteknek és az éveken át tartó hormonkezelésnek köszönhetően senki meg nem mondta volna, hogy valaha női teste volt, de még egy utolsó nagy lépés hátravolt a teljes átalakulásból, amely nemcsak a legfájdalmasabb, de egyben legdrágább része is volt a folyamatnak. Már eddig is rengeteg hitelt vett fel, a családjára pedig egyáltalán nem számíthatott, még lakhatás terén sem. Roma származását tekintve ez nem is volt meglepő. Az ő kultúrájukban hatalmas szégyent jelent transzneműnek lenni. Nem volt választása, mennie kellett.

Alex jelképes összegért adta ki neki a kisebbik szobáját, próbálva legalább ennyivel hozzájárulni ahhoz, hogy megkaphassa azt a külsőt, amit a természet valamilyen oknál fogva megtagadott tőle. Persze egy cseppet sem bánta, hogy itt él vele, sőt örömmel töltötte el, hogy van társasága, és időközben elég szoros barátság is szövődött közöttük. Már régóta nem mint bérlőre vagy lakótársra tekintett rá, hanem sokkal inkább mint testvérre.

– Milyen volt az éjszakád? – kérdezte Kevin.

– Jó lenne tudni – felelte Alex. – A reggel nem volt jó, az biztos.

– Ezt valahogy sejtettem – jegyezte meg a vécés produkcióra utalva, még jobban elmélyítve benne a szégyent. Tudta jól, hogy Kevin haragszik rá, és épp kioktatni készül, ami azért volt furcsa, mert ez inkább fordítva szokott történni. Alex jóval idősebb volt, ráadásul tanár, így többnyire neki jutott az atyáskodó szerep. Példa nélküli volt az előző este minden egyes mozzanata – legalábbis amire emlékezett –, viszont tudta nagyon jól, hogy Kevinnek titkon pont az volt a szándéka, hogy kilépjen végre a csigaházából és éljen egy kicsit. Nos hát, ha úgy vesszük, sikerült is neki, de az utóhatás miatt nem igazán tudott hálás lenni érte.

– Mondd csak ki nyugodtan – közölte szégyenkezve –, egy barom vagyok.

– Egy barom vagy – mondta Kevin kifejezéstelen faarccal, majd egy pillanattal később szinte egyszerre pukkadt ki belőlük a nevetés, amely aztán ugyanolyan gyorsan el is halt. Még ez is túl megerőltető volt számukra, de legalább úgy tűnt, béke van köztük. – Remélem, legalább megérte egész éjjel miattad virrasztanom! Másra se tudtam gondolni, csak hogy a szőke herceged ne egy darabolós gyilkos legyen.

– Megnyugodhatsz, nem volt az. De mindössze ennyi emlékem van róla – vallotta be Alex, és hirtelen megint azon kattogott az agya, vajon lefeküdtek-e egyáltalán azzal a pasival. Elvégre hányszor jön csak úgy vele szembe egy ilyen fickó, aki rögtön fel is viszi magához? A melegközösséget már így is olyan szinten átjárta egyfajta toxikus kor- és testképkultusz, hogy már alig érezte magát valaki embernek, ha nem úgy nézett ki, mint egy hollywoodi szívtipró, nemhogy még az ágyába is vigyen egy ilyen középkorba lépő szőrös majmot, mint ő. Nem lehet olyan igazságtalan az élet, hogy csak úgy törlődjön egy ilyen emlék.

– Te most azt akarod mondani, hogy arra sem emlékszel, volt-e szex? – nézett rá kikerekedett szemmel Kevin, mintha a gondolataiban olvasott volna. Alex sajnálkozva vonta meg a vállát.

– A műsor utáni rész már nem nagyon van meg.

Alex elképzelte, hogy ha pár italtól így kiesett minden, mi lett volna, ha akkor ott a padlóra zuhan és a fejét veri be? Lehet, hogy már a nevét sem tudná.

– Ezt nem hiszem el! – csapott bosszúsan az asztalra Kevin. – Pedig azt hittem, egy tündérmese válik valóra, ahogy a szexisten karjaiba hullottál a színpadról.

Ez a rész sajnos elég tisztán megvolt, és Alex bele sem mert gondolni, hányan láthatták.

– Régóta ismerlek, de még sosem láttalak ilyen közvetlennek senkivel – folytatta a fiú. – Szó nélkül meghívtad a pasit egy italra, miután az övét sikerült kiverned a kezéből. Aztán meg úgy otthagytál, mint eb a szarát. Hiába kértem, hogy induljunk, még le is ráztál. Patrik, azt hiszem így hívták, azt ígérte, hogy ő majd hazakísér, ami persze sosem történt meg, így mostanáig nem tudtam rólad semmit.

Döbbenten hallgatta a barátja beszámolóját egy olyan Alexről, akit ő nem ismert. Ha nem Kevintől hallaná, el sem hinné, hogy ilyet csinált. A józan Alex beállt volna egy sarokba egy üveg itallal, és egész éjjel nézte volna, ahogy mindenki más jól szórakozik, várva, hogy Kevin szóljon neki, mikor mehetnek haza. Mégis mi a franc ütött belé?

– Csak azért drukkoltam, hogy ha már így alakult, legalább életed legjobb dugását kapd meg a születésnapodra. Erre te most azt mondod, hogy az agyad bemondta az unalmast a legfontosabb résznél?

– Nem azt mondtad, hogy azért aggódtál, nehogy megöljenek? – kérdezett vissza Alex, viccel próbálva elsimítani a kínos beszélgetést.

– Valójában egy idő után már azt reméltem, hogy rég elásott valahol – gúnyolódott Kevin. – De mivel még mindig élsz, jó lenne tudni, hogy a másik kívánságom teljesült-e. Mit mondott a fickó?

– Semmit – ismerte be Alex, és lesütötte a szemét. – Aludt, amikor eljöttem.

Kevin erre szemét forgatva sóhajtott egy nagyot.

– Gratulálok. Akkor ezek szerint se telefonszám, se randi, és persze sohasem tudjuk meg, mekkora farka van. A semmiért volt életem legrosszabb éjszakája, mert Alex ismét bepánikolt – a fejét ingatva kortyolt egyet, és letette a bögréjét az asztalra.

Kicsit rosszul esett neki az utolsó megjegyzés. Lehet, hogy Kevin már régen túltette magát azon, mit szólnak hozzá mások, Alex viszont sosem hagyhatta figyelmen kívül, hogy amennyiben ő tenné ugyanezt, búcsút inthetne a munkájának, sőt nagy valószínűséggel szembe kellene néznie az egész tantestület és egy sereg szülő pusztító haragjával. A közösségi médiában a szülői csoportokban úgy terjedne el a híre, mint a pestis. Szó szerint megsemmisítenék.

Mert ugyan ki lehet nyíltan más manapság? Esetleg egy pénztáros, sofőr vagy pincér. Hétköznapi munkások, akik nem jelentenek „veszélyt” senkire. A legrosszabb, ami érheti őket, hogy egy-két kolléga nem szívesen áll szóba velük. De tanárként teljesen más a helyzet. Ha egy iskolában ilyesmire fény derülne, valószínűleg soha többé nem engednék a gyerekek közelébe az illetőt. Számukra csupán egyetlen lehetőség van: felvenni a „hétköznapi” álcát, és úgy cselekedni, gondolkodni, ahogy azt elvárják.

– Nem szeretném, ha megint erről beszélnénk – mondta Kevinnek.

– Tudom. De akkor is el fogom mondani – közölte ellentmondást nem tűrő hangon a fiú. – Nem leshetsz örökké a hátad mögé, Alex. Amikor nem dolgozol, csak itthon ülsz begubózva, soha nem engeded el magad, és ha egyszer véletlenül mégis, rögtön megbánod, és megfutamodsz.

Alex képtelen volt ezt újra végighallgatni. Igazság szerint pontosan arra vágyott most, amit Kevin a szemére vetett az imént: bezárkózni a szobájába, amíg el nem jön a holnap, amikor ismét józanul ott folytatja a szürke, hétköznapi életét, ahol abbahagyta.

– Mégis mit várhatnék egy ilyen pasitól, mint ez a Patrik? Csoda, hogy egyáltalán szóba állt velem. Simán kinézem belőle, hogy már most valaki mást kefél. Még az is lehet, hogy barátnője vagy felesége van, és csak kellett neki az élmény, amire újra feláll majd neki.

– Ezt te sem gondolod komolyan.

– Miért ne? Némelyikük azt sem tudja, mit akar. Nem veszik komolyan a másikat. Csak egy kalandnak fogják fel az egészet.

– Miért, te talán tudod, hogy mit akarsz? Csak kifogásokat gyártasz. Nézz csak magadra! Ahányszor kilépsz az ajtón, egy olyan valakit játszol, akit látni akarnak, nem olyat, aki te magad vagy. És honnan tudod, hogy ez a pasi nem lett volna más?

– Onnan, hogy mind egyformák – vágott vissza Alex. – Nem az én súlycsoportomból valók.

– Miért, milyen a te „súlycsoportod”? Olyan, mint Milán?

A férfi nevének hallatán Alex tőrdöfést érzett a szívében. Lehet, hogy kicsit hiányzott neki, de hogy Kevin pont most hozakodjon elő vele, az övön aluli ütésként érte.

Persze valóban sokat gondolt rá mostanában. Milán egy ideje egyszerűen nem volt önmaga, és Alexnek fogalma sem volt róla, miben és hogyan tudna segíteni neki. Folyton kerülte, és a munkán kívül másról nem is nagyon beszélgettek. Mintha soha nem is lett volna közöttük semmi. Talán a felesége rájött valamire, és a házassága kezd összeomlani? Ki tudja? De Alex akkor sem érezte, hogy ennyi év után ezt érdemelné.

Kevin persze hallani sem akart róla. Úgy volt vele, Milán egyedül csak magán segíthet, és jobb, ha Alex nem avatkozik bele a dolgába, mert már így is túl sok bonyodalmat okozott mindkettőjüknek. Csakhogy Alex sem érezte magát jól az utóbbi időben, és egyre csak azon rágódott, hogy mi lett volna, ha…

– Az a baj, hogy te már mindenkiben csak őt látod. El kellene fogadnod végre, hogy Milán teljesen más úton jár, ahová neked nem szabad követned. Ha neki megfelel az, hogy gyávaságból feláldozza egy nő boldogságát, az az ő döntése. De neked nincs szükséged arra, hogy ilyen elcseszett, kettős életet élj.

– Nem élek kettős életet – védekezett Alex. Már eléggé bosszantotta Kevin pirongatása, és a veszekedéstől ismét felerősödött a fejfájása. – Ez teljesen más.

– Szerintem meg ugyanaz. Nem véletlenül találtatok egymásra, hiszen mind a ketten féltek.

– Én nem félek, csak óvatos vagyok.

– De igenis félsz. Méghozzá attól, hogy egyszer valaki olyan közel kerül hozzád, mint ő, és az illetőnek majd nem lesz ínyére, hogy a négy fal közt rejtegessék, csak azért, mert félted az imádott állásodat.

Most már Kevin is mérges volt. Arca kipirult, zöld szeme smaragdként villogott.

– Te tudod a legjobban, hogy nem mindenki élhet úgy, ahogyan szeretne – csattant fel Alex. – Igen, valóban szeretek tanítani, mindig is ezt akartam csinálni, amióta az eszemet tudom. Nem hagyhatom, hogy ezt az egyet elvegyék tőlem. Bármit elvehetnek, de ezt nem engedem. És ha az az ára, hogy ezek között a falak között éljem a magánéletemet, akkor sajnos vállalnom kell.

Úgy remegett a keze, hogy a bögréből, amelyet azóta is szorongatott, a forró kávé kilöttyent a kezére. Szentségelve törölte bele a pulóverébe, míg Kevin felpattant egy konyharuháért és letörölgette az asztalt.

– Ne haragudj, nem akartalak így letámadni! – mondta kicsit megenyhülve. – Tudom, hogy szeretsz tanítani, és hogy ez komoly hivatástudatot igényel, ami benned meg is van. De ha csak arra engedik megtanítani a diákokat, hogyan ne lógjanak ki a sorból, az nem tanítás, hanem idomítás. Ugyanúgy félni fognak önmaguknak lenni, ahogy te is.

A választ meg sem várva bedobta az üres bögrét és a rongyot a mosogatóba, majd elvonult készülődni a délutáni műszakra. Alex nem is lett volna képes mit mondani erre. Az agya és a teste ismét cserben hagyta. Olyan kimerült volt, hogy helyben le tudott volna fordulni a székről, így inkább ő is visszavonulót fújt.

Már a szobájában feküdt, amikor Kevin elindult úgy, hogy nem köszönt be neki. Nem haragudott rá, de az előbbi szavai még mindig fájtak. Nemcsak azért, mert gyenge, kiszolgáltatott pillanatában találták meg, hanem mert egytől egyig igazak voltak. Az ő kezében van minden lehetőség, hogy a jövő generáció ne ilyen elcseszett, boldogtalan, önutálattól és megfelelési kényszertől szenvedő emberekből álljon. Tényleg mi értelme az egész munkájának, ha csak addig mehet, ameddig a lánc enged? Minek csinálja, ha nincs hatalmában megszakítani azt a szörnyű körfogást, amelybe ő is született?

Csendes magányában arra a következtetésre jutott, hogy voltaképpen nem az éjszaka elfogyasztott italmennyiség és a vele járó másnaposság miatt érezte magát a legrosszabbul. Sőt, ha őszinte akart lenni magához, a rémes utóhatás ellenére soha nem szórakozott ilyen jól. Sokkal jobban gyötörte, hogy józanon újra eszébe jutott, mennyire belefáradt már, hogy azt tegye mindig, amit elvárnak tőle. És persze Kevinnek igaza volt abban is, hogy félt. Félt attól, hogy ezeket a vastag falakat, amelyeket harminchat év alatt gondosan felépített maga köré, egyszer majd egy nagyobb erő áttöri, és meglátják, mi van mögöttük.

2. PATRIK

Hajnal Patrik azzal töltötte a vasárnap délelőttöt, hogy valamelyest bepótolta az utóbbi napokban elmulasztott testedzését. Sajnos mostanában elég ritkán jutott el edzőterembe, és mivel a munkájából kifolyólag naphosszat a laptopja előtt görnyedt, a teste minden porcikája ordított egy kis mozgásért. Edzőterem helyett ma inkább a futást választotta, dacára a januári zord hidegnek. Bár a nap sütött, és épp nem esett semmi, a csípős sarki szél folyamatosan fújt, ám ez egyáltalán zavarta. Futás közben nemcsak a teste, hanem az elméje is felszabadult, egy percig sem gondolt arra, hogy fázik.

A szigetkör után hazahajtott az Opeljével, és vett egy jó forró zuhanyt. A víz alatt állva újra eszébe jutott a tegnap esti vendége, aki olyan sietve távozott, hogy még a vécét sem sikerült lehúznia maga után. Nem tudta elképzelni, mivel ijeszthette meg ennyire Alexet, amikor látszólag nagyon jól érezték magukat – még úgy is, hogy a végén Alex olyan hirtelen dőlt ki, hogy szó sem lehetett alvásnál többről. Nem is bánta igazán, mert már amúgy is unta, hogy mindenki csak szexet akar tőle, és hogy újabban már csak az egyéjszakás kalandok teszik ki az életét. Titkon azt remélte, hogy végre lesz alkalma valakit elhívni egy normális randira, de sajnos ismét csalódnia kellett.

Az emlék, ahogy szegény Alex szerencsétlenül esik le a színpad lépcsőjéről, és ahogy sikerül elkapnia, mosolyt csalt az arcára. A férfit már akkor kiszúrta magának, amikor felment a színpadra. A szokásos helyén állt, nem messze az említett lépcsőtől, és a sörét kortyolgatta, míg odafent sorban követték egymást az előadók Minelli és Ava Max dalaival. Néha belegondolt, hányan viszolyognak tőlük, pedig némelyikük igazán tehetséges volt. A közhiedelemmel ellentétben az ilyen előadásoknak a világon semmi közük a szexualitáshoz vagy a nemi identitáshoz. A legtöbb nőimitátor ugyanolyan életet él nappal férfiként, mint bárki más. Ez nem valami újkeletű perverz hóbort, mint aminek sokan tartják. Ez művészet. Ha valaki egy kicsit is utánajár, tudhatja, hogy a 17. századig annyira nem tartották egyenrangúnak a nőket, hogy a színházak kizárólag férfiakat alkalmaztak. Nem beszélve számtalan híres humoristáról, akik előszeretettel öltöttek magukra női karaktereket, szórakoztatás céljából.

A show legvégén a műsorvezető köszöntötte az ünnepeltet, akit Alexnek hívtak, és nyomban a színpadra is szólította. Beletelt egy kis időbe, amíg a férfi átverekedte magát a tömegen a lépcsőig, amelyen egy barátja kísérte fel.

A legfeltűnőbb talán az volt rajta, hogy egyáltalán nem volt feltűnő – legalábbis ebben a közegben. A legtöbben általában rendesen kicsípik magukat a hétvégi bulizáshoz: hódít a divat, a smink, a frizurák tökéletesek, a ruhák pedig szűkek, és a létező legtöbbet mutatják vagy sejtetik. Ha nem is egytől egyig mindenki, de sokan megadják a módját, amikor átlépnek abba a világba, ahol igazán önmaguk lehetnek.

Alexnek már a ruházatáról lerítt, hogy nem sűrűn jár ilyen helyekre, sőt Patrik még azt is el tudta róla képzelni, hogy életében először teszi. Egy sima zöld pólóing és egy farmer volt rajta, annak ellenére, hogy az alkata simán megengedett volna valami sokkal testhezállóbbat. A járásából ítélve már nem volt teljesen józan, és nyilván zavarban is volt attól, hogy mindenki őt bámulja. És ha ez önmagában nem lett volna elég, szegényt még meg is bombázták egy sor kínos kérdéssel az „öregségét” és a férfiízlését illetően, amelyekre Alex csak pironkodva válaszolt. Miután végre megkönyörültek rajta, a műsorvezető lelkesen vezényelni kezdte a tömeget, hogy énekeljék el neki a híres Halász Judit-dalt. Patrik szinte minden hétvégén tanúja volt egy-egy szülinapos köszöntésének, de amíg a legtöbb ünnepelt igyekszik kihasználni a pillanatnyi „rivaldafényt”, hátha valakinek megakad rajta a szeme, addig Alex hátratett kézzel állta végig az egészet, mint aki verset készül mondani. A barátja a színpad mellől videózott a telefonjával, és integetett is neki párszor, hogy nézzen bele a kamerába, de a férfi egészen máshol járt.

Ahogy Patrik elnézte, furcsamód felrémlett valaki az életéből, akivel az idejét sem tudta, mikor találkoztak utoljára.

Kismanó.

Rengeteg csodálatos emléket őrzött róla, ugyanakkor együtt járt velük a tragikus végkifejlet is, amelyet jobban szeretett volna inkább elfelejteni. Máig elgondolkodott rajta, hogy vajon azért nincs-e senkije, mert még mindig nem dolgozta fel magában a történteket. Vajon emiatt teszik ki az életét az alkalmi együttlétek vagy az olyan rövid kapcsolatok, amelyek csak hetekben, hónapokban mérhetők? Sosem élt együtt senkivel, és idővel valahogy alkalmazkodott a magányhoz, amelyben a dugáson kívül nem jutott másnak hely. Persze ettől még szerette a szexet, és bár nem fűvel-fával, de ha alkalom nyílt rá, gond nélkül hagyta, hogy a testi vágyai érvényesüljenek. Viszont ennél a pontnál tovább ritkán jutott el bárkivel, legfeljebb pár ismétlésig, ahol a találkozások alatt a szájukat egyáltalán nem beszélgetésre használták.

Titkon persze ő is többre vágyott ennél. Valami szebbre, értelmesebbre és legfőképp állandóra, de úgy látszott, ezt a fajta konzervatívabb életvitelt nem neki találták ki. Egyetlen ember volt csak az életében, akivel ezt el tudta volna képzelni, de sajnos korán le kellett mondania róla. Olyan hirtelen ért véget, hogy még el sem tudott rendesen búcsúzni tőle.

A dal végén Alex olyan sietve indult el lefelé, hogy valamiért – Patrik most sem értette, hogyan – rosszul lépett. Talán megszédült a fényektől és a magasságtól, majd nemes egyszerűséggel nekizuhant. A sörösüveg kiesett a kezéből és összetört, habbal és zöld szilánkkal borítva be a padlót. Alex sajnálkozva pillantott fel rá.

– Bocs, hogy így beléd estem – mondta neki még mindig a karjaiba kapaszkodva, amire Patrik akaratlanul is elnevette magát. Ami távolról a színpadon lámpaláznak és szégyenlősségnek tűnt az előbb, arról idelent közelről egyértelműen kiderült, hogy már jócskán el volt ázva.

Alex körülnézett, nyilván azt kutatva, hogy ki láthatta még az esetet. Szerencsére nem sokan, mert a műsor aznapra véget ért, és a legtöbben vagy hátramentek újabb italért, vagy ismét birtokba vették a táncteret és a sötétebb helyeket. Aztán lepillantva meglátta a padlón, hogy mit okozott, és rögtön biztosította, hogy vesz neki másikat. Azt mondta, tartozik neki azért, hogy megmentette a zuhanástól.

– Erre semmi szükség – utasította el Patrik, de Alex ragaszkodott hozzá. Szólt a barátjának – aki egész idő alatt tátott szájjal figyelte az előtte lezajlott szürreális jelenetet –, hogy mindjárt jön, és otthagyta. Patrik jól mulatott azon, ahogy Alex spiccesen ügyetlenkedve áthalad előtte a tömegen, és kézen fogva húzza őt maga után a bárpultig. Odaérve nem kis felháborodást okozott, ahogy mindenki elé befurakodva rendelt maguknak két sört.

– Azt hiszem, ez volt a legfurább dolog, ami eddig történt velem – mondta, miután leültek egy üres asztalhoz.

– Szerintem velem is – felelte Patrik és ezen jót nevettek.

– Amúgy Alex vagyok – mutatkozott be.

– Én Patrik.

Ekkor ugyanaz a srác jelent meg az asztaluk mellett, akit jól faképnél hagytak az előbb. Patrik először arra gondolt, hogy a fiú biztos azt hiszi, le akarja csapni a kezéről Alexet, de barátságos mosolya hamar eloszlatta az aggodalmát.

– Szia, én Kevin vagyok – nyújtotta a kezét, mire Patrik viszonozta a bemutatkozást. – Nem akarok megzavarni semmit. Csak szólni akartam a barátomnak, hogy már elég későre jár, és jobb lenne hamarosan hazaindulni. Sajnos én holnap dolgozom.

– Menj csak nyugodtan – intette le Alex. – Én még maradnék egy kicsit. Elvégre bunkóság lenne itt hagyni azt, aki megmentette az életemet.

Kevin a szemét forgatta az erős túlzás hallatán, amellyel az előbbi balesetet jellemezte, és Patrik látta rajta, mennyire nem tetszik neki az ötlet, hogy ilyen állapotban magára hagyja.

– Nem gond, ha itt marad – szólt közbe. – Majd én hazakísérem, ha úgy megfelel.

– És mégis hova „haza”? – kérte számon rögtön Kevin, ujjaival idézőjeleket rajzolva a levegőbe.

– Azt majd később eldöntjük – kacsintott Alex felé, aki le sem vette róla nagy, barna szemét.

Kevin végül rájuk hagyta a dolgot és távozott, de előtte vagy tízszer elmondta Alexnek, hogy írjon neki, merre jár és jól van-e, és Patrikot is legalább ennyiszer megeskette, hogy vigyázni fog rá.

Ezek után Alexből csak úgy folyt a szó olyan dolgokról, amelyek nagyjából alátámasztották mindazt, amit első pillanattól kezdve gondolt róla. Bár néha megbotlott a nyelve, még így is öröm volt hallgatni. Elmondta, hogy elég ritkán jár el otthonról, de azért a lakótársa néha több-kevesebb sikerrel próbál gondoskodni a társasági életéről. Azt is megosztotta vele, hogy most különösen szüksége volt erre, mert nem olyan régen szakított vele a barátja, akivel titokban lehettek csak együtt, mert a munkájuk miatt fontos volt a diszkréció. Azt nem árulta el, hogy mit dolgozik, de Patrik értette, mire gondol. Nem minden szakma toleráns a mássággal szemben.

– Én egy kiadónál dolgozom – avatta be Alexet.

– Tényleg? És mit csinálsz ott?

– Szerkesztő vagyok. De mellette fordítok és saját könyveket is írok.

– Ez nagyon izgalmasan hangzik. És sok könyved jelent már meg?

– Igen, jó néhány – mondta és mesélt neki egy kicsit a legújabb készülő regényéről. Hosszú ideje először fordult elő, hogy valaki nem lepődött meg a foglalkozásán. Általában azok, akiknek elmondja, tátott szájjal néznek rá, és kétkedve vonják fel a szemöldöküket, mert az ő kinézetéből valahogy automatikusan egy izomagyú tuskót feltételeznek, aki olvasni sem tud, nemhogy irodalmár. De Alex csak elismerően bólintott, és érdeklődéssel hallgatta. Nem tett olyan megjegyzéseket, hogy „Komolyan? Te?”, és ez rendkívül jólesett neki.

– Még sosem találkoztam egy íróval sem. Pedig elég sokat olvasok.

– Hát, mi ilyenek vagyunk. Rejtőzködve vegyülünk el a tömegben – viccelődött Patrik.

A harmadik kör ital után már egyikük sem volt éppen a maga ura. Beszélgetés közben többször közel hajoltak, párszor még egymáshoz is értek, mintha csak bizalmasan osztanák meg a titkaikat. Lehet, hogy csak az ital miatt, vagy azért, mert régen volt pasival, de Patrik bőre szinte bizsergett Alex érintésétől. Szép arca és ajkai közelsége szinte olthatatlan vágyat ébresztett benne, hogy ott helyben megcsókolja.

A férfin viszont már látszott, hogy nem igazán van jelen. Egyre jobban sodródott el tőle, és az sem segített, hogy körülöttük a lüktető zaj ekkorra már jócskán a tetőfokára hágott. A basszus a talpában lüktetett, a tánctér annyira dugig volt, hogy egy gombostűt sem lehetett volna leejteni. Patrik viszont egyre kevésbé bírt magával és a benne tomboló vággyal, hogy közelebb férkőzzön Alexhez, mégis azt tartotta inkább helyesnek, ha ígéretéhez híven hazakíséri – amíg egyáltalán képes rá –, és valamikor máskor folytatják.

De Alex hallani sem akart róla.

– Nem akarok hazamenni – közölte. – Menjünk inkább hozzád.

Patrik ezt végképp nem tartotta jó ötletnek, mert attól félt, hogy megint csak egy részeg egyéjszakás kaland lesz a dologból, amit aztán mindketten elfelejtenek. Ez a férfi pedig túl érdekes volt számára ahhoz, hogy ennyiben maradjanak. Idejét sem tudta már, mikor beszélgetett ennyit valakivel.

Csakhogy Patrik sem volt már abban az állapotban, hogy logikus döntést hozzon, és végül belement. Előtte azért emlékeztette Alexet, hogy előbb szólniuk kellene Kevinnek, mire ő csak legyintett.

– Majd útközben írok neki – ígérte, és vonszolni kezdte a kijárat felé.

Patrik nem lakott messze a klubtól, és mire felértek a jól fűtött, meleg lakásba, egyre inkább elpilledt. Alex vele ellentétben mintha kicsit felélénkült volna. Úgy sétált fel-alá a lakásban, mint egy kisgyerek a múzeumi osztálykiránduláson. Észrevette Patrik könyveit a nappali falán körbefutó polcokon, találomra leemelt párat, beléjük lapozott, Patrik pedig nem győzte a helyükre rakni őket utána. A könyvespolcain minden kötetnek megvolt a maga helye, kidolgozott rendszer szerint, mégis végtelenül aranyosnak találta, ahogy Alexet ennyire ámulatba ejti a hatalmas házikönyvtára.

– Nekem is sok könyvem van – árulta el –, de ez reeengeteg.

Az utolsó szóra szinte gyerekesen összecsapta a tenyerét, ami megmosolyogtatta Patrikot. Alex nem is sejtette, hogy ez milyen kicsiny töredéke annak, ami Patrik szombathelyi házában volt. Amit itt talált, annak java részét már a fővárosba költözése után vette. Mivel az előző albérlete jóval kisebb volt ennél, így csak néhány kedvencét tudta felhozni magával, a többi még mindig a szülői házban volt, ahol azóta már az elvált húga lakott.

– Ezt is te írtad? – kérdezte Alex, felmutatva legelső megjelent regénye egy példányát, amely két kamaszról szólt, akik egy nyári szünetben titokban egymásba szeretnek. Csak annyit felelt rá, hogy igen, majd kivette a kezéből a könyvet, és visszatette a polcra. Bármelyik másikról szívesen beszélt volna, de ez túl közel állt hozzá.

– Helyezd magad kényelembe! – szólt neki, majd kiment a konyhába azzal az ürüggyel, hogy hoz egy kis vizet, nehogy kiszáradjanak a sok alkoholtól. Csak pár percig volt távol, amíg összeszedte magát és kitöltött egy-egy pohár ásványvizet, de mire visszaért, a férfi már nem volt a nappaliban. Először azt hitte, meggondolta magát és lelépett, de a bejárat a konyha mellett volt, így hallania kellett volna, ha nyílik az ajtó. A fürdőben sem találta, így kizárásos alapon a hálószobában bukkant rá. Alex ruháinak egy része a földön hevert, ő maga pedig keresztben elnyúlva aludt a kétszemélyes franciaágyon, térdig letolt farmerben. Patrikot mulattatta a gondolat, hogy mi lehetett vajon az eredeti szándéka. Alex hangosan szuszogott, miközben a szája enyhe mosolyra görbült, ami egyfajta elégedettséget sugallt. Kíváncsi volt rá, miről álmodhat, és hogy amikor reggel felébred, akkor is ilyen nyílt és sziporkázó lesz-e, mint egész este volt. Szerette volna, ha így lenne, de valami azt súgta, hogy józanon ismét visszavedlik azzá a hétköznapi emberkévé, amilyennek korábban leírta magát, és Patrik egy cseppet sem hibáztatta ezért. Sokáig ő is azt hitte, hogy a külsejét pajzsként használhatja majd a világgal szemben, de tévednie kellett. Régen pont azért kezdett el sportolni, hogy minél inkább heterónak tűnjön. Mára már csak néhány fotó emlékeztetett arra a nyeszlett kis Patrikra, aki az iskolában az apja kedvéért állt be a focicsapatba. De a külseje már sok ideje nem azt a célt szolgálta, hogy elvegyüljön, vagy másnak látszódjon, mint ami. Mára így is érezte jól magát, annak ellenére, hogy ez is legalább akkora bélyeget nyomott rá, mint a mássága. Sokan hivalkodásnak tekintik, irigyek rá, mellette pedig üresfejű tuskónak gondolják. A pasik többsége nem is lát többet benne egy jó dugásnál.

Patrik már jó ideje túltette magát azon, hogy folyton beskatulyázzák és tárgyiasítják, éppen ugyanúgy, ahogyan a könyveivel kapcsolatos támadásokat is megtanulta kezelni. Az évek során minden egyes hátráltató tényezőt erővé fejlesztett magában, ami aztán újabb lendületet adott neki ahhoz, hogy tovább küzdjön a céljaiért, egy elfogadóbb világért.

A ma esti beszélgetésük során Alex megerősítette abban, hogy erre nagyobb szükség van, mint gondolná. Vannak, akik akaratlanul is beletörődnek a helyzetükbe, és tudomást sem vesznek róla, hogy üldözik őket. Vagy szimplán hátat fordítanak saját maguknak, és próbálnak felépíteni egy olyan életet, ami minden, csak nem normális.

Erről ismét eszébe jutott az a bizonyos nyár, az utolsó, amely örökre megváltoztatta az életét. Azon a nyáron halt meg az apja is. És ugyanaznap veszítette el az első szerelmét.

Alex nyugodt, elégedett arcát nézve eldöntötte, hogy ha majd reggel felébred, emlékezteti rá, milyen jó érzés volt kicsit kiszabadulni, önmagának lenni, megosztani a valódi érzéseit, és talán megkéri majd, hogy menjenek el valami jó helyre kettesben. Mint egy igazi randin. Nem volt sok gyakorlata az ilyesmiben, de készen állt rá, hogy megpróbálja.

Arra eszmélt, hogy még mindig ott áll a két pohárral a kezében, ezért letette őket az íróasztalra. Óvatosan lefejtette Alexről a farmert, a többi ruhájával együtt összehajtogatta és a székre helyezte, ahol reggel könnyen megtalálja majd.

Nem akarta felébreszteni azzal, hogy átcipeli a másik szobába a kanapéra. Inkább finoman átfordította a testét, hogy a párnára tudja fektetni. Ahogy ezt megtette, a férfi bal arcán meglátott egy hosszúkás sebhelyet úgy kétujjnyira a fülétől. Úgy hat-hét centis heg volt, merőlegesen a járomcsontjára. Talán valamilyen vágás okozta vagy balesete volt valamikor. Kíváncsi lett volna a történetére, de félt, hogy az nem lenne túl szép.

Ezután ő is lefeküdt, de sokáig nem tudott még elaludni. Elég furcsán érezte magát a helyzettől, hogy nincs egyedül. Idejét nem tudta volna megmondani, mikor aludt nála utoljára valaki.

Alexszel szembe fordult, és az arcát figyelve rá kellett jönnie, hogy határozottan tetszik neki. Nem volt kimondottan férfias álla, inkább kereken ívelt, de frappánsan elvonta róla a figyelmet a borosta, amely elég szexivé tette. Ilyen közelről egyenest az orrába kúszott az illata, amelybe most enyhe izzadságszag is vegyült, de nem bánta. Ajka kicsit kiszáradt a sok alkoholtól, de még így is látszott, milyen szép telten ívelt. Patrik elképzelte, milyen lenne megcsókolni, de azonnal ki is verte ezt a fejéből. Egyáltalán nem helyes ilyesmire gondolnia, miközben a másik mit sem sejt az egészről. Bámulnia sem lenne szabad, és éppen azért, hogy ne essen még nagyobb kísértésbe, hátat fordított neki az ágyon.

Nem tudta volna megmagyarázni, miért, de hirtelen olyan érzés lett úrrá rajta, hogy talán jobban ismeri, vagy legalábbis több közük van egymáshoz, mint azt sejti. Mintha nem lett volna véletlen, hogy ők most ott vannak egy fedél alatt, ugyanabban az ágyban. Mintha csak el lett volna rendelve, hogy találkozzanak.

Hogy a megérzése mekkora tévedés volt, azt csak másnap ébredéskor fedezte fel.

***

Patrik már a konyhában ült, és az ebédre elfogyasztott reggelije közben azzal próbálta elütni az időt, hogy törölgetni kezdte az e-mailjeit a laptopján. Nemrég kapott értesítést, hogy a fiókja megtelt, és nem képes többet fogadni.

Még mindig a tegnap este hatása alatt volt, és nehezen dolgozta fel a csalódást. Persze nemegyszer hagyták már faképnél, de mások sosem hiányoztak neki utólag. Azoknak a férfiaknak sokszor még a nevét sem tudta, és amint megkapták, amit akartak, már vették is a ruhájukat. De Alex teljesen más volt, nem egy sekélyes gondolkodású élvhajhász. Már azzal is megelégedett volna, ha őszintén megmondja neki, miért nem érdemeltek meg egy esélyt a folytatásra.

Miközben azon bosszankodott, hogy sosem tudja már meg, mi rosszat tett, amivel elijesztette, majdnem kitörölt egy fontos levelet a kiadójától. Egy kézirat volt mellé csatolva, a legújabb megbízása, így rögtön le is mentette a gépére, hogy délután hozzá is láthasson. Sorban jelölgette ki az érdektelen hirdetéseket, amikor egyszer csak felugrott egy új levél, amely csak most érkezett be, miután egy csomó tárhelyet felszabadított már.

Vajon erre szokták mondani, hogy az ember kísértetet lát? Mert amint ránézett a feladóra, az ujja is megállt a levegőben az egérbillentyű felett. Az agya először el sem akarta fogadni azt, ami a szeme előtt volt, kereste a kerülőutakat, hátha téved és valahonnan máshonnan ismerős a név. De a tárgymezőbe írt „Ne töröld ki” utasításra kénytelen volt belátni a valóságot, és tehetetlenül nézni, ahogy a múlt törékeny talaján rés hasad, és gejzírként törnek fel alóla egy másik élet képei.

Úgy klikkelt rá a megnyitásra, mintha nem is ő irányítaná a saját kezét, aztán a szavak szinte mázsás súlyként nehezedtek a mellére. Olyan elmélyülten olvasta el az üzenetet, hogy közben még levegőt is elfelejtett venni.

Mire a végére ért, a könnyei már a billentyűket áztatták.

3. ALEX

Alex vasárnap este megpróbálta kiengesztelni Kevint azzal, hogy mire hazaért a munkából, vacsorát rendelt kettőjüknek, majd felajánlotta, hogy evés közben az ő nagyképernyős tévéjén nézzenek meg valamit a Netflixen. Az ágyban kajálás és a sorozatdarálás meg is tette jótékony hatását, mert Kevinnek eszébe sem jutott megemlíteni a délelőtti vitájukat.

Alex is jobban érezte már magát. Aludt egy keveset, vett egy forró zuhanyt, majd bevett még két szem Algopyrint a hátramaradt fejfájására. A délután nagy részében csak feküdt és vizet ivott. Mire Kevin megérkezett, úgy érezte, képes enni is egy keveset, és végül annyira megjött az étvágya, hogy az egyik doboz kínait teljes egészében elpusztította, majd még egy utolsó utáni Fekete tükör-epizód közben desszertnek ettek a dobostortából, amelyet Kevin előző nap vett neki a Tescóban. A sütemény sem ízre, sem kinézetre nem hasonlított dobostortára, amire a címkén lévő fantázianév persze már előre figyelmeztetett. Alex fintorait látva Kevin hangosan nevetett, és sűrű elnézést kért, hogy nem ő maga sütötte, de nem volt rá ideje a meló miatt. Alex ezért rendkívül hálás volt a munkaadójának, és ennek tudatában a következő falatok máris jobban estek neki. Évekkel ezelőtt ugyanis, amikor a lakótársa megtudta, hogy ez a kedvence, önjelölt cukrászként megpróbálkozott otthon elkészíteni a híres süteményt az eredeti recept alapján. Olyannyira jól sikerült, hogy még a szomszéd is átjött a fekete füstre, amely a konyhaablakon ömlött kifelé. A sikertelen cukorolvasztással Alex három méregdrága lábasát tette használhatatlanná, a piskóta tört, mint az ostya, a krém pedig főtt tojásfehérjeszálaktól hemzsegett. A kozmás szag még napok múlva is uralta az egész lakást, Kevin pedig a következő születésnapjára lábasokat vett neki, és inkább a cukrászdából rendelte meg a tortát.

Idén azonban még odáig sem jutott el, inkább elintézte a heti bevásárlással együtt. Alexet persze cseppet sem a torta minősége aggasztotta leginkább, hanem a barátja szeme alatti táskák, és az, hogy olyannyira széthajtotta már magát, hogy magára semmi időt nem hagyott. Ráadásul egész este a telefonját nézegette, és ahányszor elolvasott egy újabb üzenetet, árnyék futott át az arcán, és válasz nélkül félrehajította.

Alexnek már meg sem kellett kérdeznie, ki zaklatja ilyenkor, mert annyiszor látta rajta ezt az arckifejezést, hogy magától is rájött. Persze voltak kollégák, exbarátok, exbarátnők, akikkel Kevin harcolt, vitázott, de egyikük sem váltott ki belőle olyan feszültséget, mint a szülei, akiket tíz éve otthagyott. (Vagyis inkább kitették a szűrét.) Mégis időről időre újra eszükbe jutott a gyerekük, és mindenféle látszatgesztusokkal tettek próbát a békülésre.

– Most épp melyikük az? – kérdezte tőle Alex, amikor látta, hogy ismét felvillan a lenémított telefon kijelzője.

– Az anyám. Azt mondja, apa hajlandó beszélni, és hogy utazzak haza.

– Talán meg kellene tenned.

– Francokat. Nem vagyok kíváncsi az újabb békeajánlatukra.

– Talán ezúttal komolyan gondolják – próbálta meggyőzni Alex.

– Kizárt – tiltakozott Kevin. – Ennek semmi köze az elfogadáshoz. Ők nem úgy működnek, hogy kitagadnak, aztán meg minden ok nélkül könyörögnek, hogy menjek haza. Valamit adni kell cserébe.

Kevin szülei soha nem voltak képesek megbarátkozni a gondolattal, hogy fiuk van, nem lányuk, és mint a többség, ők is csak a látható dolgokat érzékelték. Azonnal elzavarták, amikor közölte, hogy nem fog látszatéletet élni, még miattuk sem, amire ők válaszul kiadták neki az útilaput.

– Mégis mit várnának tőled ezek után?

– Természetesen pénzt. Egyfolytában alkut ajánlanak arra, hogyan egyeztethetnénk össze az én „alternatív” megjelenésemet a normális család látszatával, de én tudom, hogy szarul állnak anyagilag, és már nincs kihez fordulniuk.

– Szóval változz vissza csak azért, hogy velük lakhass, és fizethesd a számláikat?

– Valahogy úgy.

– Ez nevetséges.

– Az. És tudod mit?

– Mit?

– Inkább élem le az életemet ebben a kis szobában, minthogy egy fillért is adjak nekik.

Alex meg tudta érteni Kevin dühét. Mintha csak tegnap lett volna, hogy egy szál sporttáskájával átlépte a küszöbét. Anno egy online LMBTQ+-csoport segített neki szállást találni, amikor alig párezer forinttal a zsebében elhagyta Salgótarjánt. Voltaképpen rajtuk keresztül talált rá Alex is. Akkoriban járt egy pasival, aki szintén a csoport tagja volt, és Kevin akkor épp nála lakott. Miután bemutatta őket egymásnak, elmesélte, hogy mennyire megsajnálta a fiút, de mivel a lakás nem az övé volt, nagyon aggódott, hogy a tulaj kiteszi a szűrét, ha megtudja, hogy ingyen szállásolt el nála valakit. Ekkor támadt Alexnek az az ötlete, hogy költözzön hozzá. Amúgy is nagy volt ez a lakás egymagának, és az sem jött rosszul, ha valaki beszáll egy kicsit a rezsibe a szűk tanári fizetése mellé.

Nem gondolta volna, hogy első perctől barátok lesznek. Mivel azelőtt még soha nem lakott együtt senkivel, a kezdeti bizalmatlanságából fakadóan folyton zárta a szobáját és nem hagyta elöl semmi értékét, de hamar bebizonyosodott, hogy nincs mitől tartania. Később kicsit el is szégyellte magát az oktalan előítéletért. Kevin jóravaló, rendes srác volt, hamar talált magának munkát, és időben fizetett, pedig megmondta neki, hogy nem kell aggódnia a pénz miatt. Emellett folyton olyan apróságokkal hálálta meg, hogy itt lehet, mint a szülinapi torta vagy hogy kimosta és kivasalta az ő ruháit is, annak ellenére, hogy soha nem kérte meg rá. Pedig Alex sokkal nagyobb hálával tartozott neki azért, hogy lett egy ilyen kedves, megbízható barátja. Pont ilyennek képzelt el egy igazi testvért, aki neki sosem volt, ellenben Kevinnek kettő is, akik elég felsőbbrendűnek érezték magukat ahhoz, hogy árulónak nevezzék, amiért otthagyta őket az állítólagos devianciája ürügyén.

Ez is jól mutatja, hogy az embert nem a vére határozza meg, hanem az, amit tesz. Az igazi családot olykor nem ott találjuk, ahová születtünk.

***

Hétfő reggel a belváros szürkén, latyakosan és zsúfoltan fogadta Alexet. A villamoson olyan tömeg volt, hogy alig talált kapaszkodót. Az utastérben a nyirkos kárpit állott szaga terjengett az ülésekből, amelyeknek kiszellőzni sem volt esélyük, nemhogy megszáradni, mivel folyamatosan újabb és újabb ázott utas vette birtokba őket. Alex el sem tudta képzelni, micsoda baktérium- és vírustelepek tanyázhatnak bennük, pláne ebben az influenzaszezonban. Mégis úgy látszott, hogy a legtöbb embert nem nagyon zavarja, sőt alig várták, hogy felszabaduljon egy hely, amelyre ledobhatják a feneküket.

A Boráros téren szokás szerint rohannia kellett a lépcsőn lefelé, mert a HÉV indulásáig mindössze három perce volt. Ha lemarad róla, tizenöt percet fagyoskodhat a megállóban. A hömpölygő tömeggel együtt sodródott lefelé a hídfő alatt. Az éppen indulni készülő 2-es villamos haragosan rácsörömpölt, amikor az utolsó pillanatban átvágott előtte a síneken, de épp ennyi kellett ahhoz, hogy még ajtócsukódás előtt felpattanjon a vonatra.

A tizenkét perces út túl rövid volt ahhoz, hogy bármivel is elfoglalja magát, ha volt még javítani való dolgozata, néha elővette, vagy átgörgetett néhány hírt a telefonján. Ám legtöbb esetben – főleg az ilyen álmos, szürke reggeleken, mint ez – csak az ablakon nézelődött kifelé. Szerette figyelni az embereket, ahogy jönnek-mennek, és sokszor elképzelte a történetüket. Hova tarthatnak, mivel foglalkozhatnak, milyen napjuk lesz? Sokakat megjegyzett, mert mindennap ugyanazzal a HÉV-vel mentek, mint ő. Nézte, ahogy ugyanolyan semleges arccal, gépiesen berögzült mozdulatokkal szállnak fel és le, haladnak az úticéljuk felé. A hangyák szorgos nyüzsgésére emlékeztető jelenetből lenyűgöző módon rajzolódott ki előtte, hogy mindenki a tőle megszokott módon indítja a napját, ugyanazokat a lépéseket követve, mozdulatokat ismételve.

Volt valami ebben a megszokott állandóságban, ami egyszerre ejtette ámulatba, de közben nyugtalanította is Alexet. Miközben mindenki igyekezett a legjobb tudása szerint eljátszani a neki osztott szerepet a társadalom működésében, nem is sejtette, mennyire megtervezett ez az egész, és hogy milyen kis sérülékeny, pótolható eleme a nagy egésznek. Ez a rutinos menetrend olyan hamis biztonságérzetet nyújt számukra, amely azt sugallja, ettől minden a legnagyobb rendben lesz, semmi bajuk nem eshet. Mégsem lehetett nyugodt az életük, mert a váratlan mindig ott leskelődött a háttérben, keresve az alkalmat, hogy mikor csaphat le valamelyikükre.

Sokan azt hiszik, hogy a stressz a munkától és az állandó rohanástól alakul ki, de közben pont az ellenkezője igaz. Az állandóság és az ismétlés belső nyugalmat teremt, és ha valami nem úgy történik, ahogy megszoktuk, az felzaklat minket. Például egy kolléga lebetegszik a tél kellős közepén, és hirtelen át kell venni a műszakját. Erre lehet számítani, és fel lehet rá készülni. Ha egy kicsit előrelátóbban és reálisabban gondolkodnánk, a rossz lehetőségeket is számba véve, könnyebben dolgoznánk fel a hirtelen jött változásokat.

Sok dolog van azonban, amelyre nem igazán lehet felkészülni, hiába lebegnek folyton a fejünk felett, mint a jégcsapok az ereszcsatornán. Például lehet, hogy az a szakállas férfi, aki most elhaladt mellette az ülések között, éppen ma veszíti el az állását. Vagy azt a szőke fiatal nőt, aki gyanútlanul szalad át a zebrán, egy álmos buszsofőr gázolja mindjárt halálra, árván hagyva feltételezett gyerekeit. És egy másik nő, aki leszállásra készülődve sétál az ajtóhoz, talán fél órája még boldogan búcsúzott el a férjétől, nem is sejtve, hogy a társa egy óra múlva már egy fizetős búvóhelyen gyűri a lepedőt a szeretőjével.

Alex, aki az utóbbiról rengeteget tudott volna mesélni, most ugyanennek a törékeny állandóságnak a csapdájába esve szállt le a végállomáson, egyenesen átvágva a tömegen a Posztógyár utca felé. Ütemes léptekkel bandukolt a sótól kásásra olvadt hóban, amíg el nem érte a Tanműhely közt, ahol balra fordult. Szép hosszú séta volt ez minden reggel, és ugyan ráfért a testmozgás, jobban örült volna, ha nem ebben a mínuszos hidegben kell megtennie.

Az utca végén jobbra végighaladt a hatalmas, zöld dróthálóval körbevont focipálya mellett, amely már az iskolához tartozott. Két korán érkező diák csoszogott lazán előtte, a szájukból felszálló sűrű füstgomolyagból azonnal meg tudta állapítani, hogy nem a leheletük hideg párája. Nyilván nem vették észre, hogy mögöttük van, és mivel nem látszottak többnek tizedikesnél, Alex már épp nyitotta volna a száját, hogy rájuk szóljon, amikor balról egy mellettük elhaladó autó rövidet tülkölt. Odafordulva látta, hogy kolléganője, Betti az, aki gyalogtempóra lassítva szólt ki a lehúzott ablakon:

– Srácok, azonnal oltsátok azt el! – kiáltotta feléjük a tanárnő előreszegezett ujjal. Hosszú paradicsomszőke haját – amely azt üzente a világnak: „Büszke pedagógus vagyok” – csak egy gumival fogta hátra, hófehér arcbőre szinte szellemként világított a kocsi utasterében.

A fiúk nyomban engedelmeskedtek. Nem merték eldobni a csikket, nehogy a szemetelésért is kapjanak a fejükre, inkább kipöckölték belőle a parazsat és zsebre tették. Nem volt kérdés, hogy később még elszívják a maradékot – talán a vécében vagy a tornaöltözőben.

Betti ekkor észrevette Alexet és köszönésként intett neki. Ő visszaintett, mire a nő felhúzta az ablakot és továbbhajtott a metálszürke Suzukival. Az öreg portás épp akkor engedte vissza a sorompót mögötte, amikor Alex odaért. Egy bólintással köszöntek egymásnak a bódé üvegén keresztül, majd Alex komótosan áthaladt a sorompó melletti beléptetőkapun.

A hatalmas, H alakú betonkocka épület egy gerelyhajító stilizált figurájával ékesített szökőkutat ölelt körül a bejárattal szemben, amely a padokkal és bokrokkal egy kis rögtönzött közösségi teret képezett, ahol jó idő esetén a szabadban lehetett ücsörögni és beszélgetni. Most csak ugyanaz a két korán érkező fiú ácsorgott az üzemen kívüli kút mellett a telefonjába temetkezve, akiket az imént Betti lekapcsolt a cigizésért. Mivel Alex nem tanította őket, tudomást sem vettek róla, de amint megjelent mellette Betti a sportcsarnok előtti parkoló felől érkezve, szinte egyszerre hangzott el a szájukból: „Jó reggelt, tanárnő!” Betti csak mosolygott feléjük és elégedetten biccentett. Egyenes háttal, irigylésre méltó magabiztossággal lépkedett el előttük, azt sugallva, hogy „rajtatok tartom ám a szemem”. Betti nagyon szerette, ha tisztelik és szót fogadnak neki, és ezt könnyedén el is tudta érni. Alex ugyan nem volt a tekintélyelvű nevelés híve, azonban voltak napok, amikor bármit megadott volna azért, ha egy laza kézmozdulattal el tudná hallgattatni a hormonoktól lüktető kis energiabombákat.

– Jó reggelt! – köszönt a kolléganőjének, aki félúton a bejárat felé csatlakozott hozzá.

– Szia, Alex! – mosolygott rá Betti. Együtt indultak el a befelé.

Az iskola minden tekintetben hatalmas és összetett épületkomplexum volt. A főépület eleve iskolának épült, a két oldalsó szárny felől szélesedő folyosókkal. A tágas tantermek kényelmesen be tudtak fogadni nagyobb létszámot is anélkül, hogy túlzsúfoltnak tűntek volna. Erre nagy szükség is volt, mert a tanulók létszáma olykor meghaladta a kétezret is, évfolyamonként hét-nyolc osztállyal, nem beszélve az érettségi után szakmát tanulókról. Rendelkezett mindennel, amivel egy jó iskolának kell. Jól felszerelt informatikatermek, modern gépészeti és elektronikai műhelyek a gyakorlati oktatáshoz. Ezen felül óriási befogadóképességű színházterem, egy közepesen nagy könyvtár, büfé, menza, sőt tanulószoba is várta az itt tanulókat, akiknek így minden lehetőségük adott volt, hogy hasznosan és jól töltsék el az éveiket. A szűkös pénzforrások ellenére mindenféle sportolási lehetőség, színjátszókör, számos művészeti, kézműves- és kulturális szakkör, valamint iskolaújság is működött. Ezeket a dolgokat egyértelműen nem a pénz működtette, hanem a tanári kar fáradhatatlan munkája, valamint ki nem oltható szenvedélye és lelkesedése. Fő céljukként önzetlenül gondoskodni akartak arról, hogy minden diák megtalálhassa a kedvének és képességeinek megfelelő tevékenységet.

Alexnek szomorúság járta át a szívét, ha rágondolt, hogy éveken belül ebből talán semmi nem marad. A változások szele már ide is elért, sokan inkább elhagyták a pályát, még azelőtt, hogy rabláncot tehettek volna a lábukra és lakatot a szájukra. Sokáig Alex is vonakodott maradni, de aztán a szívére hallgatott és meggyőzte magát, hogy bármi történjen, neki itt van a helye. Mindig is felelősnek érezte magát a diákjai jövőjéért, és hitte, hogy még az akadályok ellenére is sokat tehet értük. Persze azokat is meg tudta érteni, akiknek a családjuk megélhetése, az elveik és a szabadságuk megőrzése fontosabbnak bizonyult, hiszen nem csak egy igazság létezik, és nem egyformák az életkörülményeink sem. Ő cseppet sem érezte árulónak őket, mint ahogy az itt maradt kollégák közül sokan vélekedtek róluk – köztük Betti is. Mindenki hozott áldozatokat. Ki önmagát, ki a karrierjét áldozta fel, és cseppet sem volt igazságos, hogy ilyen választás elé állították őket. Inkább egytől egyig vesztesek voltak valamilyen módon.

A főbejárathoz érve szinte egyszerre szúrták ki a fekete zászlót, amely pénteken még biztosan nem volt ott.

– Tudsz valamit erről? – bökött Betti a feje fölé, amíg Alex az ajtót tartotta neki.

– Semmit – mondta őszintén, követve a tekintetét. A gyászos lobogó nagyon rossz érzéssel töltötte el, és rögtön eszébe juttatott egy szomorú hírt nemrégről, amely egy országot sokkolt: a vonat alá ugró tizenhat éves fiú, akit addig gúnyoltak, bántalmaztak, amíg végzetes döntést nem hozott. Alex abban a reményben ment végig a zöld-fehér pepita járólapokkal borított folyosón Betti mellett, hogy felérve nem egy hasonló tragédia hírét közli majd velük valamelyik kolléga. Ám az első emeleti tanáriba belépve már a levegőben érezni lehetett a feszültséget, ráadásul a kollégái ahelyett, hogy az asztaluknál ülve álmos csendben készültek volna az óráikra, ahogy általában szoktak, csoportba tömörültek a helyiség hátsó részében, és olyan szavak hallatszottak ki a beszélgetésből, mint „szörnyűség”, „hihetetlen”, és „tragédia”. Lívia, a rajz- és ének-zene tanár a szemét törölgette egy zsebkendővel. Persze az alacsony, kisegér kinézetű nőtől ez nem volt épp szokatlan, mivel ő azon is elsírta magát, ha elhervadt a kedvenc muskátlija, mégis érezni lehetett, hogy ezúttal valami súlyosabb dolog miatt van kiborulva.

– Mi történt? – kérdezte Alex a többiekhez csatlakozva. Betti ledobta mögötte a táskáját az ajtó melletti asztalára, és követte. – Miért van kint a zászló?

Elsőként Levente válaszolt, aki Alexhez hasonlóan magyart és történelmet tanított. Ott volt Kristóf is, aki a földrajzatlaszát szorongatva állt mellette.

– Milán… – felelte Levi, és amint a név elhangzott, Alexnek mintha kiszállt volna a lábából minden erő, és úgy érezte, le kell ülnie. A legalkalmasabb erre az egyik legközelebbi asztal volt, amelynek szó szerint rárogyott a szélére.

– De mi történt? – kérdezte Betti őszinte megdöbbenéssel az arcán. – Mondták, hogy beteg, azért nem jött a múlt héten, de azt nem, hogy ilyen súlyos – a kezét a szája elé kapva értetlenül rázta a fejét.

– Úgy tudjuk… – folytatta volna Levi, de már nem tudta befejezni, mert ebben a pillanatban Zoé, az igazgatóhelyettes hangja csendült fel mögöttük.

– Ha lehet, erről majd én tájékoztatnék mindenkit, ha eljön az ideje – közölte. Felé fordultak a fejek, és látták, hogy az ajtóból elindul feléjük. Fekete nadrágkosztüm volt rajta, amely tökéletesen követte hibátlan alakját. Vállára omló sötét haja minden lépésével szinkronban hullámzott. Mandulavágású szeme elsőre ugyan bizalmat ébresztett, ám volt benne valami rejtett könyörtelenség is, amelyet az ember nem szívesen akart megtapasztalni. – Tudom, hogy ez most nagy fájdalom és veszteség számunkra, de arra kérek mindenkit, hogy próbálja tartani magát és a tanulókat a legkevésbé felzaklatni. Pláne nem alaptalan pletykákkal.

Levi, akinek az utolsó mondat szólt, sértetten oldalra nézett.

– De mit mondjunk nekik, ha kérdezik? – picsogta Lívia még mindig a szemét itatva, és Alexet valahol legbelül egy kicsit dühítette, ahogy egy olyan ember sír utána, aki nem is ismerte annyira Milánt, mint ő. Ebben a teremben egyedül neki lett volna oka sírva fakadni. – Azok a szegény gyerekek biztos összetörnek, ha megtudják.

– Azért nem gondolnám, hogy álmatlan éjszakájuk lenne miatta, de elég lesz annyit mondani, hogy egy szeretett tanáruk egy sajnálatos baleset következtében elhunyt az otthonában.

– Baleset? – kapta fel a fejét Alex.

– Azt tán mégsem mondhatjuk, hogy felvágta az ereit, ugyebár – tört ki hirtelen Leventéből.