DR. TARA PORTER

TE NEM ÉRTESZ ENGEM!

FIATAL NŐK ÉLETKALAUZA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dr. Tara Porter / YOU DON’T UNDERSTAND ME

Lagom, an imprint of Bonnier Books UK, 2022

Fordította

Barna Regina

Szerkesztette

Ács Eleonóra

Copyright © Tara Porter, 2022

Hungarian translation © Barna Regina, 2022

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2022

Cover © GLB Könyvkiadó Kft., 2022

Original illustrations by Graeme Andrew

A könyvben megjelenő személyek nevét és jellemzőit a szerző megváltoztatta.

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.dk

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9786156455499

MOBI ISBN 9786156455505

Ellának, Charlie-nak, Joe-nak.

Mindörökké.

TARTALOM

A szerzőről

Bevezetés

1. FEJEZET: KÖTŐDÉS ÉS VALAKIHEZ TARTOZÁS

Mérgező szülői gondoskodás

Egy jó kötődés segít

Kötődés a serdülőkorban

2. FEJEZET: A CSALÁDOD

A serdülőkor ingája

A család egy összetett rendszer

Nevelés mint ige

A nevelés túltolása

Fegyelem, határok és szabályok

A szüleid nevelési stílusának elfogadása

Testvérek

Családok: a legszebb és legrosszabb idők

3. FEJEZET: BARÁTOK

A női barátság mintázatai

Beilleszkedés – a saját törzsed megtalálása

Problémák a barátságokban: a társaságban ügyetlen és szorongó emberek, és az autizmus spektrumzavar

Határok

Most, hogy elmondtam, hogy a barátság ilyen lesz

4. FEJEZET: ÉRZELMEK, GONDOLATOK ÉS ÉRZÉSEK

Mik az érzések? Érzelmek? Gondolatok?

Az érzelmi és a racionális elméd

Hol vagy az érzéseiddel kapcsolatban?

Erős negatív érzelmek: rossz megküzdési stratégiák

A jó mentális egészség alapja

Az érzések aktív kezelése

5. FEJEZET: SZORONGÁS ÉS AGGODALOM

Mi a szorongás?

A szorongás külső és belső kiváltó okai

A szorongás spirálja

A szorongás spirálja társas környezetben

A most miért ennyire stresszes?

A szorongás kezelése

A szorongás viselkedéses kezelése

Ne nyújtsd a maximumot, ne légy a legjobb – éld a lehető legjobb életet!

6. FEJEZET: OKTATÁS ÉS VÉGZETTSÉGEK

Oktatás és a mentális egészség

Van egy másik megoldás: valós elvárások állítása

Az igazság az egyetemről

Okosan tanulj, ne sokat

Jogod van egy kicsit rossznak lenni

7. FEJEZET: ÉTELEK, TÁPLÁLKOZÁS, TESTSÚLY ÉS ALAK

Óvakodj az egészséges táplálkozást hirdető üzenetektől

A testalkatod

A pontatlan testképed

Fogyókúra

Hogyan vezet a fogyókúra a faláshoz: a „megette a fene” hatás

Akaraterő és fogyókúra: totális bukás

„Mindent vagy semmit” evés és a jojóeffektus

Elégedettség a testeddel

Hogyan együnk

Ételek, táplálkozás, testsúly és alak: hogyan őrizzük meg a józan eszünket egy őrült világban

8. FEJEZET: KÉPERNYŐK ÉS AZ INTERNET

A 24 órás kultúra

A stimuláció hatása a mentális jóllétre

Függsz a képernyődtől?

Az internet forgószele

Az értékek és a boldogság csapdája

Az értékeid meghatározása és megtartása

Összehasonlítás és tökéletesség

Magány és a sebezhetőség

Nem elég; elegem van; nem vagyok elég

A képernyő szabadsága vagy rabszolgasága?

9. FEJEZET: VONZALOM, PÁRKAPCSOLATOK, SZEX ÉS SZERELEM

LMBTQ+

Szerelem és a bölcs elme

Miért vonzódsz valakihez?

A vadászat izgalma

Játszani a nehezen megszerezhetőt?

Szeretet és az önbecsülés: Gratulálok, drágám

A szexualitásod kibontakoztatása

Záró gondolatok a szerelemről

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Többet szeretnél megtudni?

Jegyzetek

A SZERZŐRŐL

Dr. Tara Porter 1992 óta dolgozik fiatalokkal klinikai környezetben. Mióta 1997-ben megszerezte a klinikai szakpszichológus végzettséget, elsősorban lányokkal és serdülőkkel dolgozott észak Londonban az egészségügyi szolgálat által finanszírozott Gyermek- és Ifjúsági Mentális Egészségügyi Ellátás elnevezésű alapítványnál{1}. Ebben a londoni körzetben rendkívüli mértékű a társadalmi-gazdasági, etnikai és vallási sokféleség. Az Anna Freud Országos Család- és Gyermekközponton{2} keresztül tanárokat is oktatott a mentális egészségre, illetve rendszeresen ír a Times Educational Supplementbe{3} (TES) az iskolások mentális egészségi állapotáról. Mindezek mellett a londoni UCL egyetemen tanít, illetve magánterapeutaként dolgozik.

BEVEZETÉS

Pszichológia: az emberi elme tudományos tanulmányozása és a funkcióinak feltárása, főleg olyan funkcióknak, amelyek egy adott helyzetben megjelenő viselkedésre hatnak.

A terapeuta- és pszichológuspályám során eddig több száz lánnyal beszélgettem. Ez a könyv ezeken a beszélgetéseken alapszik: a lányok történetein, reményein, félelmein, gondolatain, érzelmein, cselekedetein, hibáin és sikerein. Ez az, amit megtudtam tőlük, amikor hallgattam őket, és ezt kellett megtudnom ahhoz, hogy segíthessek nekik; ez az egész a lányok küzdelmeiből és sikereiből nőtt ki.

A Te nem értesz engem arról szól, hogyan kezeljék a lányok a nővé válást, amihez egy olyan eszköztárat kínál, amellyel érzelmileg kompetenssé és magabiztossá válhatnak. Egy generáció alatt a lányok és nők által ismert világ szinte a felismerhetetlenségig megváltozott. 25 éves klinikai tapasztalatom alatt megfigyeltem, hogy a serdülő lányok lehetőségei és ereje exponenciálisan megnövekedett. Ti, lányok, túltesztek a fiúkon a tanulmányok terén; a jogi – és orvosi karra jelentkezők közül ugyanolyan arányban található mindkét nem; olyan fiatal nőket is látunk, akik felvillantják erejüket a világ előtt – a feminizmusban a #metoo mozgalmán és az éghajlatváltozás témájában az iskolai sztrájkokon keresztül. A technológiai forradalom azt jelenti, hogy a mai lányoké az első olyan generáció, amely képernyő előtt nő fel: az internet mindig is része volt az életeteknek, és ösztönösen kezelitek a számítógépet. Ezek a változások sokatok számára azt jelentik, hogy a serdülőkort egy olyan felület birtokában és olyan szabadságérzettel hagyjátok el, ami elképzelhetetlen volt az egy generációval előtettek élő nők számára.

Néhány dolog egyértelműen előnyös a lányok és fiatal nők számára, viszont vannak olyanok, amelyek nagyon rossz hatással is lehetnek rájuk. Tiszta sor, hogy a nagyobb szabadsággal, választási lehetőséggel és egyenlőséggel nagyobb kihívások is járnak. Mind tudjuk, hogy a fiatalok körében egyre több a mentális egészséggel kapcsolatos probléma, de az erről tanúskodó statisztika félrevezető lehet. Ténylegesen a mentális betegségek aránya a fiatalabb lányok és fiúk között viszonylag állandó. Ezzel szemben a serdülő lányok és fiatal nők körében a mentális problémák mértéke az egekbe szökik. Az önsértés 16–24 éves lányok körében 2000-ben csak 6% volt, ma már azonban a 20%-ot is elérte.[1]

A terápiás rendelőmben is pontosan ilyen levert, szomorú lányokkal találkoztam. Ott megpróbáltam a nehézségeiket a klinikai szaktudásom és a fiatalokkal folytatott munkám során összegyűjtött tapasztalatom szemüvegén keresztül nézni – amelyet kortársaiktól és az őket megelőző generációtól gyűjtöttem össze. Próbálom segíteni őket a saját belső világuk megértésében és a külső világ kezelésében. És néha valami hatalmas dolog történik: ezek a lányok azáltal kapnak erőt saját gondolatmenetük megváltoztatására, hogy a fejükben tomboló káoszból rendet teremtenek, majd ezáltal máshogyan is viselkednek, döntenek, amiből egyenesen következik, hogy jobban is érzik magukat a bőrükben.

Ebben a könyvben ezeknek a tapasztalatoknak a közös pontjait gyűjtöttem össze, hogy megoszthassam veletek. Amit itt fogsz olvasni, az az ő kollektív bölcsességük összegzése, együtt a megfigyeléseimmel és az őket hallgatva támadt gondolataimmal. Szeretném megadni neked az eszközöket ahhoz, hogy megértsd és együttérzéssel kezeld önmagad, hogy bölcsességgel használhasd a lányok mostani szabadságát, és nem a mentális egészséged rovására. Nem szeretném, hogy több lány kárt tegyen magában vagy éheztesse magát, megbénítsa egy pánikhelyzet, vagy úgy gondolja, hogy a világnak jobb lenne nélküle. Mindebből elég! Szeretném, hogy a lányok ne csak a túlélés érdekében legyenek felvértezve önismerettel, hanem azért, hogy fejlődjenek és kibontakozzanak. Hogy magabiztosan és tiszta elmével szárnyaljanak. Hogy én munka nélkül maradjak.

Elsősorban szeretnék köszönetet mondani a jelenlegi és a korábbi pácienseimnek, amiért megosztották velem a történeteiket. Másodsorban pedig szeretném hangsúlyozni, hogy egyik eset sem rólatok szól. Miért? Mert a magánszférátok védelmében én magam találtam ki őket. Őszintén szólva egy jó darabig töprengtem azon, hogy ezt hogyan tudnám megvalósítani, mert tartottam attól, hogy a könyv így kevésbé fog őszintének és igaznak tűnni. Szóval a következőt tettem: felállítottam magamnak egy olyan szabályt, miszerint csak akkor használhattam fel egy esetet, hogyha az két-három másik, általam ismert fiatallal is megtörtént, és egyesítettem a történeteiket. Majd kivettem az oda nem illő részleteket, de raktam is hozzá, hogy színesebb legyen a sztori. Mindezt azért tettem, hogy megvédjem a történeteket, amelyeket rám bíztatok, mivel az eset bemutatásának a lényege egy tágabb nézőpont szemléltetése, és itt a kulcs maga a történet esszenciája, és nem az, hogy hány éves voltál, vagy hogy nézel ki. Szóval, hogy több ember számára találó legyen az eset, a tőletek hallott dolgokat egyetlen kitalált személybe helyeztem.

Egy megjegyzés a könyv nyelvezetéről. A könyvben a serdülő lányokkal és fiatal nőkkel való munkám során megtapasztalt hasonlóságokat fogalmaztam meg. Nem vonatkozik minden pontja minden lányra és nőre, mivel nagyon sokfélék vagytok, és sok dolog pedig inkább a fiúknak és fiatal férfiaknak szól. Nem dolgoztam elég sok olyan fiatallal, akiknek ettől eltérő az identitásuk, vagy átmeneti állapotban vannak, ahhoz, hogy azt állíthassam, speciális ismeretekkel rendelkezem a pszichológiájukról. Reményeim szerint találtok majd olyasmit a könyvben, ami hozzátok szól. Mivel véleményem szerint a nemi kérdés társadalmilag felépített és az egyén által meghatározott fogalom, így kicsit ellentmondásosnak tűnhet, hogy e könyv fő célközönségét a lányok és fiatal nők alkotják. Ezt azzal magyarázom, hogy a jelenlegi statisztikai adatok szerint több fiatal nő szenved a mentális problémáktól (és érdekli őket a pszichológia tudománya), ami arra enged következtetni, hogy van igény, illetve kereslet egy nemi alapon szerkesztett könyvre. A könyv írása során használt nyelvezet megegyezik a fiatalokéval, akikkel dolgozom, amely általában nemi szempontból semlegesen fogalmaz („skacok”, és bárki, aki „pöcs” vagy „köcsög”, az lehet lány és fiú is). Mindemellett elég kötetlenül használom az anya, apa és szülő szavakat, hogy figyelembe vegyem az összes embert, aki ezeket a szerepeket tölti be az életedben, beleértve a mostohaszülőket, gyámokat, nevelőszülőket és hasonlókat.

Természetesen ez a könyv tartalmát tekintve nem teljes. Inkább a klinikai tapasztalataimból nőtte ki magát, mintsem tudományos cikkekből, és vannak olyan témák és problémák, amelyekhez nincs meg sem a kellő klinikai, sem a személyes tapasztalatom. Valójában, a könyv írása világított rá sok olyan területre a pszichológián belül, amelyről keveset tudok és nincs sok tapasztalatom. Példának okáért, sokat tudok mondjuk az anorexiáról, a diétázásról vagy az intuitív étkezésről, de rá kellett jönnöm, hogy meglehetősen kevés ismerettel rendelkezem a testünkhöz való pozitív hozzáálláshoz. De mindezt miért mondom el neked? Azért, mert miközben olvasod a könyvet, remélem, olykor úgy érzed, ismernek és elismernek. De persze nem ismerlek, és az is megeshet, hogy az egyik témában tökéletesen megfogalmazom a gondolataidat, míg a másikban ez kevéssé sikerül. Az általam valaha olvasott legkedvesebb pszichológiai cikkek közé tartozik a „Tudni, amit nem tudsz” (On Knowing What You Don’t Know),[2] márpedig sok olyan dolog van, amit még nem tudok. Előre is elnézést kérek ezekért a tévedésekért és hiányosságokért, a jövőben tovább fogom képezni magam.

Egy Többet szeretnél megtudni? részt is hagytam a végére, ahol különböző olvasmányokat és ötleteket ajánlok a további önfelfedezésedhez, főleg (reményeim szerint) olyan témákban, amelyekben én kevésbé vagyok jártas.

Végezetül, ez a könyv elsősorban nem a mentális zavarokat és betegséget taglalja, hanem a lányok és nők mindennapi pszichológiáját. Ennek ellenére remélem, hogy azoknak is tud közületek majd segíteni, akik mentális zavaroktól szenvednek, de hátha mindenki talál majd magában is felismerhető dolgot a könyv két borítója között. Remélem, hogy ez a könyv segíteni fog olyan gondolatok megfogalmazásában, amelyeket eddig nem tudtatok szavakba önteni és az elmétek mély bugyraiban lakoztak. De leginkább azt remélem, hogy úgy érzed majd, megértettek.

1. FEJEZET

KÖTŐDÉS ÉS VALAKIHEZ TARTOZÁS

„Bár teljes szívünkből szeretjük a gyermekeinket, nem minden gyermek fogja érezni a szeretetünket… Az agyban az élet első két-három évében alakul ki a képesség a kapcsolatokra.”

RICHARD BOWLBY

Vajon miért pont ezt a könyvet választottad? Talán valakitől kaptad, mert az illető aggódott érted, vagy esetleg úgy gondolta, hogy érdekelne a tartalma. Talán azt fontolgatod, hogy a pszichológia szakon szeretnél tanulni, és utána akarsz nézni ennek a tudománynak. Vagy kissé elveszettnek érzed és szeretnéd jobban megismerni magad. Vagy talán aggódsz, szomorú vagy, esetleg nem érzed magad jól a bőrödben, és szükséged lenne egy kis segítségre. Talán bántod magad vagy másokat a környezetedben.

Miközben ezeket a szavakat írom, elképzellek. Úgy gondolok rád, mint valakire, akivel találkoznék a rendelőmben – valakire, akit érdekel a terápia, de gyakran kételkedik abban, hogy valóban meg fogom-e érteni őt; és gyakran szomorú vagy aggodalmas, elveszett vagy magányos, és általában úgy érzi, megrekedt az életben –, de néha a rossz irányba halad, szemlesütve. És mindig, mindig egyedi. Bizonyára gyönyörűbb, okosabb és viccesebb, mint amilyennek gondolja magát. Kíváncsi vagyok, most azt gondolod-e, hogy „Na, ezt rosszul tudja, én nem is vagyok ilyen”. Pedig te nagyon is ilyen vagy.

Valójában minden fiatal nő, akivel eddig találkoztam, a maga módján nagyon egyedi, de vannak közös vonások. Témák. Dolgok, amiket eddig tanultam és tanulok még mindig, mindabból, amit tőletek hallok. Ezeket meg szeretném itt osztani, hogy bemutassak pár pszichológiai elképzelést, és segítsek megérteni, hogy mi történik veled. Valószínűleg nem lesz a számodra minden téma hasznos, és a tartalomjegyzéket átfutva ráérzel, hogy mely fejezetek fognak jobban érdekelni, és melyeket ugornád át. Ez a fejezet sem lesz azonnal érdekes a számodra, hisz olyan időről lesz most szó, amelyről nincsenek emlékeid. Vonzónak tűnhet az ötlet, hogy egyből egy olyan fejezetbe kezdj bele, amely közvetlenebbül kapcsolódik a problémáidhoz, például a 7. fejezet: Ételek, táplálkozás, testsúly és alak, vagy az 5. fejezet: Szorongás és aggodalom. Ha ragaszkodsz hozzá, akkor nyugodtan lapozz oda, bár szerintem hiba volna ezt tenned, hisz a pszichédhez vezető út babakorodban kezdődik. Lehet, hogy tudatosan nem emlékszel rá, de hidd el, az életed első napjai és hónapjai úgy futnak végig az életeden, ahogyan cukorpálcán a piros vonalak. Ami az első kapcsolataid során történt veled, bevésődött az agyadba. Alapvetően az formált, ahogy felcseperedtél. Ez a mai napig egy roppant befolyásos dolog mindenki életében, amelyet érdemes megérteni.

Ezt a jeleséget a pszichológiában kötődésnek hívjuk. Az állatoknál a szülő és az utódja születés után is igyekeznek nagyon közel maradni egymáshoz, főleg az emlősök esetében. Ezt először az elmúlt évszázad elején és közepén működő, az állati viselkedéssel foglalkozó pszichológusok fogalmazták meg. Talán hallottál már pár kísérletükről. Egy kisliba a kikelését követő napon egy mozgó ingert fog keresni, majd azt kezdi követni,[3] még akkor is, ha az egy játékmozdony vagy egy pár gumicsizma. Egy kismajom az anyja hiányában inkább egy puha rongyhoz fog bújni megnyugtatásért, pedig attól nem kap élelmet.[4] Azok az embergyerekek is komoly pszichoszociális és érzelmi nehézségekkel néznek majd szembe, akiket kórházi kezelés miatt elválasztottak a szüleiktől, vagy nevelőotthonban nőttek fel, így nem volt lehetőségük megfelelő kapcsolódásra.[5] Láttad már a romániai nevelőotthonokban felvett 1989-es videót?[6] Több száz gyermek élt ott sokkoló körülmények között. Ha a bántalmazástól el is tekintünk, az érzelmek és a szülőfigura hiánya komoly pszichológiai és intellektuális károsodásokat okozott a gyermekeknek.

A csecsemők, a kisgyermekek és a szülők között kialakuló köteléket elsőként egy John Bowlby nevű pszichológus vizsgálta és népszerűsítette. Mind a csecsemőben, mind a szülőben van egy erős ösztönös késztetés arra, hogy közel legyenek egymáshoz, amelyet a faj túlélésének evolúciós célja mozgat. Mivel a baba természeténél fogva a szülő felé fordul, a legtöbb szülő pedig vonzódik a gyermekhez, a kölcsönös boldogság, amelyet a két fél megtapasztal, pozitív interakciók körforgását indítja el. Előfordulhat, hogy a szülő erre nem képes, aminek általában az az oka, hogy csecsemőkorukban maguk sem tapasztalták meg a kötődés élményét: az nem vésődött be az agyukba. A jó kötődés biztosítja a gyermek számára az olyan alapvető szükségleteinek kielégítését, mint a táplálék, menedék, következetesség és biztonság.

Harlow kísérletében a kismajmok a drótból készült „anyához” fordultak táplálékért, de vigaszt keresve a puha anyaggal borított anyapótlóba kapaszkodtak.

Egy gyermek számára a kötődés az az érzés, hogy valaki törődik vele, hogy érdeklődik iránta, hogy mellette áll. Ahogyan idősebb leszel, nem feltétlen fogsz egyetérteni azzal, ahogyan a szülők melletted álltak, sőt, azt is gondolhatod, hogy a szabályaik ostobák – miért kellene megtanulnod zongorázni? Vagy kihúznod magad, amikor ülsz? Vagy elraknod a telefonodat? –, de (legtöbbször) látni fogod, hogy a szüleid azt teszik, ami a megítélésük szerint a legjobb a számodra. Jót akarnak. Szeretheted vagy utálhatod őket, esetleg ingadozol az érzelmeid között, de felismered, hogy a szüleid ott vannak neked.

Vagy nem ismered fel. Egyeseknél a kötődés sérült vagy megszakadt. Talán elveszettnek érzed magad, mintha horgony nélkül, szabadon sodródnál.

Miát 17 éves korában küldték hozzám. Lehangoltságtól szenvedett, és az iskolában az egyik tanár észrevette rajta az önsértés nyomait. Mia a felszínen jól működött: iskolába járt, lógott a barátaival, elvégezte a feladatait. De amint mélyebbre ásott valaki, látta, hogy Mia nem hitte, hogy bármiben is jó lenne, hogy sokat ér, és úgy gondolta, hogy nincs jövője.

Három testvér között ő volt a legfiatalabb. Nagyon szerette az édesanyját, aki pár évvel azelőtt meghalt, hogy ő elkezdte volna az általános iskolát. Az édesanyja csak betegként élt az emlékeiben, és bár szörnyű volt a halálát megélnie, utána minden a megszokott kerékvágásban ment tovább. Bár az édesapjával, aki családfenntartóként mindennap sokáig dolgozott, nem volt szoros a kapcsolata, volt egy dadájuk, akit Mia nagyon szeretett. Ő főzött rájuk, otthon várta, amikor hazament az iskolából, fuvarozta és nap mint nap érdekelődött utána. Közel álltak egymáshoz, és Mia érezte, hogy szeretik. Amikor 15 éves lett, és már egyedül is elboldogult, és a testvéreivel megfőztek maguknak, az apja úgy döntött, hogy nincs többé szükségük dajkára. De Miának szörnyen hiányzott az asszony; rendszeresen meglátogatta az új családnál, ahol dolgozott. Egy évvel később a középső testvér is elment egyetemre, és ő maradt egyedül otthon. Korábban versenyszerűen úszott, de egy sérülést követően feladta a sportot, mivel lemaradt a régi úszótársai mögött, és nem tudta rávenni magát az edzésre.

Az első kötődés általában a csecsemő és a szülő{4} között alakul ki, és a legtöbb fiatal, még a legzaklatottabb és mentálisan terheltek is, akikkel a Gyermek- és Ifjúsági Mentális Egészségügyi Ellátás{5} által szervezett terápia során találkozom, egy elég jó szülőhöz kötődik. Az „elég jó” szülő egy pszichológiai fogalom, amelyet a pszichoanalitikus Donald Winnicott terjesztett el.[7] A pszichoanalízis egy terápiás módszer, amely a 20. század elején jelent meg. A korai analitikusok nagy figyelmet szenteltek a pácienseik anyjukkal való kapcsolatának, amikor a mentális zavarok okát keresték.

Winnicott üzenete reménykeltő volt. Nem hitt a tökéletes szülő létezésében, helyette úgy gondolta, hogy a pszichológiai egészség a családi élet szeretetteljes káoszában tud kifejlődni. Kikövezte az utat az előtt, amit későbbi kutatások bebizonyítottak: a szülőknek nem kell „tökéletesnek” lenniük, sőt mi több, a tökéletlenségeken keresztül történik a pszichológiai munka; a törések és azok kijavítása által tanuljuk meg igazán elviselni egymás sajátosságait. Ez készít fel legjobban a felnőtt életre. Winnicot tudta, hogy még a kötődés is félresiklik néha, de még ekkor is kijavítható. A fiataloknak általában csak egy olyan emberre van szükségük, akiről úgy gondolják, törődik velük, hogy kötődéseket alakítsanak ki, és hosszú távon jól érezzék magukat.

Van egy anyával és csecsemőjével folytatott híres kísérlet, amely szépen bemutatja azt a bonyolult táncot, amelyet a kötődés jelent – hátul, a „Többet szeretnél megtudni?” fejezetben találtok hozzá egy linket. A kísérletnek a „Pléhpofa” címet adták.[8] A kísérlet azzal kezdődik, hogy a csecsemő és az anya egymásra mosolyognak és interakcióba lépnek – amikor a baba rámutat valamire, az anya reagál; amikor a baba kinyújtja az anyja felé a kezét, ő megfogja azt. Az anya és gyermeke kapcsolatot teremtenek egymással, és az érzelmeik szinkronban vannak. A kísérlet „pléhpofa” részében azonban az anya két percen keresztül meredten néz maga elé, és nem reagál a baba jelzéseire. A csecsemő hiába próbálja felkelteni anyja figyelmét a korábban bevált módszerekkel – például a rámutatással –, amitől egyre csüggedtebbé válik.

Az óráimon mutatok erről a kísérletről egy videót, és míg a hallgatóim ezt nézik, én őket figyelem. Általában meglepődnek azon, hogy a csecsemő mennyire küzd azért, hogy ismét kapcsolódhasson az anyjával, és szomorúan nézik a baba sikertelen próbálkozásait: a hallgatók arca tükrözi a gyermekét. Ahogy a csecsemő egyre szorongóbbá válik, a közönség fájdalmas hangokat hallat, a szemöldökök elkezdenek összeráncolódni és az ajkak lefelé görbülni. Az empátiájuk kimutatásával osztoznak a baba fájdalmán és zavarodottságán.

Mindenki megnyugodhat, hiszen a pillanatnyi szakadás az anya és gyermeke kapcsolatában nem okoz semmiféle hosszú távú károsodást: csecsemőkorában mindenkivel előfordult, hogy nem figyeltek rá, amikor szülei főztek, aludtak vagy a testvéreivel foglalkoztak. A rövidke videó azt ugyanis nem mutatja be, hogy a kötődés nem egy pillanat alatt, hanem évek folyamán jön létre.[9] Ha úgy gondolkodunk, hogy mit tanul a baba, milyen kapcsolatok jönnek létre az agyában, úgy véljük, erősíti a köteléket az „Anya néha foglalkozik velem” agyi kapcsolat, miközben az anya interakcióba lép vele és gügyög neki; és amikor az anya másra figyel, akkor a baba agyában az a kapcsolat jön létre, hogy „Anya néha nem foglalkozik velem”. Ezek természetes agyi kapcsolatok a csecsemő részéről: a való életet tükrözik. Ameddig csecsemőként vagy kisgyermekként ott van az agyunkban, hogy létezik egy olyan személy, aki többnyire jelen van az életünkben, addig képesek vagyunk elviselni azokat az időszakokat, amikor az illető nincs ott. Egy olyan agyi kapcsolat, hogy „Anya néha nem vicces és kedves és aranyos” nem teszi semmisé azt a gondolatot, hogy néha igenis az. Ezek a kapcsolatok párhuzamosan léteznek. Amíg a kötődés megszakadása nem túl gyakori, hosszú vagy súlyos, addig kijavítható.

A kötődési mintázatod azon alapul, hogy a szülőd vagy más személy, akihez kötődtél, milyen megértést, kommunikációt, érzékenységet tanúsított irántad – de nem egyetlen alkalommal, hanem a gyermekkorod, sőt, egész életed során. Némely szülő egy rutint állít fel; egyesek együtt alszanak a gyerekükkel. Van, aki dolgozik, míg mások otthon maradnak a gyerekükkel. Vannak szülők, akik gyorsan felkapják a vizet, míg mások megőrzik a hidegvérüket. A gyerekek hisztiznek és cirkuszolnak. Kiabálnak és sikítoznak, nem fogadnak szót sőt, az ellenkezőjét csinálják, mint amit kéne, de ameddig van egy bizonyos szintű kapcsolódás, gondoskodás és következetesség, a kötődés túléli a konfliktusokat. A családi élet nem mindig szép és jó, még akkor sem, ha egy boldog családról van szó.

Amikor Mia szomorúságáról beszéltünk, úgy tűnt, hogy ezt az állapotot normálisnak gondolja. Üresnek érezte magát. Azt hitte mindenki úgy érez, mint ő. Tudta, hogy a versenyszerű úszás olyannyira elfoglalta, hogy nem tudott ezen komolyabban elgondolkodni. A terápia során könnyek gördültek le az arcáról, amikor visszaemlékezett az általános iskolás éveire. Az édesanyja rendszeresen érte ment az iskolába. Emlékezett rá, ahogyan kézen fogva lépkedtek – melegség, öröm, szórakozás. Akkor azt gondolta, hogy a világ egy biztonságos hely. Most hiányzott neki ez az érzés: biztonságban és védve lenni. A dadája is nagyon anyáskodó volt a szó tradicionális értelmében. Jó kezekben volt az élete. Amikor abban a konyhában ült, ahol régi dadusa jelenleg dolgozott, ismét átélte ezt a kellemes érzést. Irigyelte azokat a gyerekeket, akiknek még mindig megadatott az a melegség, elfoglaltság és sürgés-forgás, amely neki már nem. Ehhez képest az ő otthona üres, magányos és rideg volt.

A kötődés az a bölcső, amely a fejlődésedet ringatja csecsemőkorodtól fogva egészen felnőttkorodig, így annak a megértése, hogy ez milyen, illetve milyen volt, lehet a kulcs ahhoz, hogy megértsd, ki vagy. Természetesen nem mindent határoz meg veled kapcsolatban, de a személyiséged és a kötődési mintád közötti kölcsönhatás nagyban befolyásolja, hogy ki vagy ma. Valószínűleg hallottál már az emberi természetet a neveléssel szembeállító vitákról. A természet az, amivel születünk, a környezet pedig az, amiben felnövünk. A genetikai alap, amivel születtél, interakcióban van a kötődéseden keresztül megmutatkozó környezeti hatásokkal. Egy olyan csecsemőnek, aki alapvetően egy független személyiséggel jött a világra, szülei elfoglaltsága vagy oda nem figyelése jelenthet szabadságot vagy szórakozást. Egy szorongóbb gyerekből azonban mindez aggodalmat vált ki. A személyiséged interakcióba lép a szüleid törődési stílusával, hogy egy teljesen egyedi teremtést hozzanak létre: TÉGED.

A kötődési tervrajzod vezérli a barátságaidat és intim kapcsolataidat is, most és az életed végéig. A pszichológia nem akkurátus tudomány. Nem tudjuk a változókat tökéletesen szétválasztani egymástól, mint ahogyan az a kémiában vagy az orvostudományban lehetséges, és pontosan megjósolni, hogy ha X gyerek Y nevelésben részesül, akkor Z kötődése lesz, mivel X, Z és Y végtelen lehetőséget foglalnak magukba. Mint az ujjlenyomatod, a született személyiséged is egyedi, és a kölcsönhatás eközött és az első kötődési kapcsolataid között együtt formált téged. Még egy nagyjából azonos nevelési környezetben, mint amilyen egy család, is végtelen számú környezeti tényező lehet, amely hatni tud egy gyermekre. Az egypetéjű ikrek sem pontosan ugyanabban az időben ébrednek fel, nem ugyanabban a hangfekvésben sírnak, vagy nem egyszerre kell őket felvenni vigasztalni vagy megetetni. És így kezdődnek a végtelen változók, amelyek beléd vésődnek, hogy megteremtsék az egyéniségedet és a másokhoz való kapcsolódás képességét.

Az, ahogyan a családodban kialakult kapcsolatokban érezted magad, azok a dolgok, amiket az elmesélt történetek és átbogarászott képek alapján összeszedtél, sokat elárul a családodhoz fűződő kötődésedről. Ahogyan elképzellek, kedves olvasó, feltételezem, hogy tinédzserként vagy fiatalként eléggé eleged van a szüleidből, de próbálj ettől eltekinteni, és visszaemlékezni. Egyedül és magányosnak érezted magad? Vagy szinte már fojtogatott a szeretetük? Esetleg valahol a két véglet között volt a kapcsolatotok? Tetszett neked a szüleid stílusa? Közelebb akartál hozzájuk kerülni vagy talán távolabb? Féltél és szorongtál, hogy megfelelj otthon, és próbáltad mindenáron elkerülni a konfliktusokat? Vagy elég biztonságban érezted magad a kapcsolatban ahhoz, hogy néha szembeszállj a szüleiddel, és ezért sok volt a veszekedés köztetek? Vagy úgy érezted, betolakodnak a személyes teredbe, és nem tudtad, hol a határ közted és a szüleid között? Elfogadtak vagy elutasítottak? Azt érezted, hogy leráznak és nyűg vagy a számukra? Volt valami jellegzetes tulajdonságod, amely alapján megkülönbözetettek, mondjuk te voltál a nehéz gyerek a családban, a kedvenc, az okostojás vagy a szép gyerek? Mondták neked, hogy „pont olyan vagy, mint én”, vagy „mi nem viselkedünk így ebben a családban”? Mindez csak néhány dolog a végtelen számú kominációból, amit átélhettél. És persze felmerül az a kérdés is, hogy mindez hogyan hatott a természetedre, és miként hatott rád. Hogyan hat ez most a barátságaidra és kapcsolataidra?

Ez a dolog lényege. A múlt kötődési mintái árnyékot vetnek a jelenlegi és a jövőben kialakított kapcsolataidra. Vajon a szüleiddel kapcsolatos kötődésed jelenleg is kihat a barátságaidra és romantikus kapcsolataidra?

Minden páciensemnek van egy, a neveltetéssel kapcsolatos története. A visszahúzódó, gót lány, aki úgy érzi, elvész az anyja ragyogásának árnyékában, és csak azzal tud lázadni, hogy a lehető legszakadtabban öltözködik. Az egyke, akit túlságosan gyerekként kezel egy hatalmaskodó, kotlós típusú anya, aki az imádott lányán keresztül éli ki magát. A bulizós lány, aki úgy érzi, hogy a szülei egyszerűen nem értik meg, ezért szabadulni akar tőlük, és inkább a barátaival lógni.

JEGYZETEK

BEVEZETÉS

[1] McManus, S. et al (2019): Prevalence of Non–suicide Self Harm and Service Contact in England 2000–14. Repeated Cross-Sectional Surveys of the General Population’, The Lancet

[2] Puckering, C. (1996): On Knowing What You Don’t Know. Clinical Child Psychology and Psychiatry, 1(1), 157–160.

1. FEJEZET: KÖTŐDÉS ÉS VALAKIHEZ TARTOZÁS

[3] Lásd Korad Lorenz munkásságát, pl. www.youtube.com/watch?v=2UIU9XH-mUI or www.youtube.com/watch?v=JGyfcBfSj4M

[4] Lásd Harry Harlow munkásságát, pl. https:/www.youtube.com/watch?v=znBa3lap5jQ

[5] Lásd: Rene Spitz, pl. www.youtube.com/watch?v=iW3UHcYfCPI

[6] Lásd: www.youtube.com/watch?v=JGyfcBfSj4M

[7] Nyugodtan olvasd el Winnicottot eredetiben, de én ezt a könyvet szeretem róla: Phillips, A. Winnicott, Penguin, 2007

[8] Szeretném, ha mindannyian, akár általános érdeklődésű olvasók, akár pszichológusok, megnéznék a pléhpofakísérletről szóló videót: nagyon sokat elárul az emberi pszichológiáról. Megtalálható a következő címen: www.youtube.com/watch?v=apzXGEbZht0

[9] A kötődésről szóló Brit Pszichológiai Tájékoztató (pontos hivatkozás alább) egy nagyon jó pszichológiai összefoglaló a kötődéselméletről, és olcsó! Ha ingyen szeretnéd az infót, lásd: positivepsychology.com//attachment-theory/.

{1} Child and Adolescent Mental Health Services

{2}  Anna Freud National Centre for Children and Families

{3} Hetente megjelenő, az oktatásban dolgozó szakembereknek szóló brit kiadvány.

{4}   A csecsemő-anya köteléket vizsgálták a legmélyebben, feltehetőleg a köztük lévő nyilvánvalóbb fizikai kötelék miatt (például várandósság, szülés és szoptatás), de társadalmi-politikai tényezők azt is jelentették, hogy a nők hagyományosan gyakrabban töltötték be ezt az elsődleges gondozói szerepet. Arra azonban nincs bizonyíték, hogy egy csecsemő könnyebben kötődne egy nőhöz, mint egy férfihoz, ezért én többnyire a nevelő szót használom a gyermekek fő gondozójának számító személyekre, akik természetesen lehetnek nevelőszülők vagy nagyszülők, akik szülőként tevékenykednek.

{5} CAMHS – Child and Adolescent Mental Health Services, amely az Egyesült Királyságban a 18 éven aluliaknak kínál mentális segítséget.