Fábián
Janka

Lotti
öröksége

(részlet)

© Fábián Janka, 2012, 2018
Borítófotó © Angela King Jones / Arcangel

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő Palkó Katalin
Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia
Borítóterv Féder Márta
Műszaki szerkesztő Kállai Dávid
Az elektronikus könyv Ambrose Montanus munkája

ISBN 978 963 433 405 7

Az elektronikus verziót készítette
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Ajánlás

„Mindig ilyen bal volt itt a világ?

Eredendő bűn, lanyha vétek,

Hideglelés, vergődés, könny, aszály?

A Duna-parton sohse éltek

Boldog, erős, kacagó népek?

S halk mormolással kezdte a mesét

A vén Duna. Igaz az átok,

Mit már sokan sejtünk, óh, mind igaz:

Mióta ő zúgva kivágott,

Boldog népet itt sohse látott.”

(Ady Endre: A Duna vallomása)

Chrisnek és Tedynek,
a miskolci évek emlékére

Prológus

Pest, 1810. szeptember

A könyvárus, Mossóczy Institoris Gábor uram a kezét a szeme fölé emelve, a kora őszi napsütéstől hunyorogva bámulta ajtajából a szekeret, amely ebben a pillanatban állt meg az Ürményi-ház földszintjén lévő boltja előtt. Csak nem a szállítmány lenne az, amelyet kora hajnal óta várt a nyomdából? Imádságoskönyveket rendelt – ezeknek manapság nagy a keletjük. Kivált Mária-ünnepek előtt, most pedig már közeledett Kisasszonynapja…

– No, megálljanak csak! – morogta a bajusza alatt, és már készült, hogy egy jólesőt pöröl majd a fuvarosokkal.

Ám csalatkoznia kellett. A szekér ponyváját ebben a pillanatban felhajtották, és a boltos látta, hogy egy alacsony termetű, kecses mozgású fiatal leány ugrott le fürgén a kocsi hátuljáról.

Hát, ez biztosan nem az imádságoskönyveket hozta.

Netán vásárolni szeretne belőlük? Akkor még várnia kell…

A leány határozott, szapora lépésekkel közeledett. Mossóczy uram még nem tudta kivenni az arcvonásait, az azonban rögtön feltűnt neki, hogy a járásával valami nincsen rendjén. Mintha sántikálna… Igen, igen, határozottan bicegett szegényke. Az egyik lába talán rövidebb lenne? A könyvárus tekintete önkéntelenül is a leány cipellőjére esett – az ilyen bicebócáknak az egyik cipőtalpát tudvalevőleg meg szokták vastagítani kicsit… de nem. A lány mindkét cipője teljesen egyforma volt.

Ebben a pillanatban megállt előtte, és mivel alakja eltakarta Mossóczy Gábor elől a napot, a könyvárus leeresztette a kezét, és szemügyre vette a lányt.

„Szegényke!” – gondolta ismét. – „Egészen szemrevaló lenne pedig.” Komoly, fehér arcot látott maga előtt, amelyet puha, szalmaszőke haj keretezett, és egy francia módit utánzó könnyű szalmakalap, amelyet a lány az álla alatt fekete szalaggal kötött meg. Hatalmas sötétbarna szempár tekintett egyenesen rá. Még szinte gyereklány benyomását keltette, hanem az a tekintet… Mossóczy uram maga is egészen elkomolyodott.

– Miben lehetek a szolgálatára a kisasszonynak? – kérdezte kissé meghajtva magát. – Ha az új imádságoskönyvet keresné…

– A nevem Mártonfi Sarolta – vágott a szavába a leány.

– Nos… igen. És miben segíthetek?

– Nem emlékszik az apámra? – Mikor a könyvárus bizonytalanul hunyorgott, még hozzátette: – Mártonfi Lőrincre?

– Ó, dehogynem! – Mossóczy uram elmosolyodott. – Hogyne emlékeznék… Mártonfi Lőrinc odaátról, a Tabánból. Dolgozott is nekem. Könyveket fordított deákból, görögből… de az már régen volt, tán tíz éve is megvan – ismét a lány arcát fürkészte. – A kisasszony a lánya lenne? Nocsak…

Nem is emlékezett rá, hogy Mártonfi Lőrincnek lett volna gyereke. Olyan mogorva, kettőt sem szóló, magának való ember volt. Meg aztán papféle is… igaz, hogy nem járt papgúnyában, de akkor is. Valami kiugrott szerzetes lehetett, vagy mi a csuda – legalábbis ezt pletykálták róla.

– Várjunk csak! – Mossóczy könyvárus a homlokára csapott. – Hiszen emlékszem már… néha volt vele egy szőke kislány. Lottinak szólította.

A lány bólintott.

– Én vagyok az.

– Örülök a szerencsének! – a könyvárus ismét meghajtotta magát, és kezet csókolt a lánynak. – Hogy szolgál az egészsége kedves atyjaurának?

– Apám meghalt – a lány arca mintha kissé megrándult volna, ám a következő pillanatban összeszedte magát, és nyugodt, száraz tekintettel nézett a férfi szemébe. – Idén augusztusban. Éppen egy hónapja temettük el.

– Őszinte részvétem, kisasszony – rebegte Mossóczy, és hirtelenében nem tudta, mit is mondjon. A lány segítette ki a zavarából.

– Bemehetünk? – kissé felágaskodott, és a könyvárus válla felett a bolt ajtajára nézett.

– Hogyne! – a férfit meglepte a leány határozottsága, ám tüstént sarkon fordult, kinyitotta az ajtót, és készségesen meghajolt. A bolt félhomályos belsejéből hűvösség és dohos szag áramlott ki az utcára. – Fáradjon beljebb!

Mielőtt belépett volna, Sarolta még hátrafordult.

– Móric! – szólt ki a szekéren ülő férfinak, aki eddig mozdulatlanul, maga elé bámulva ült a bakon. Mossóczy úgy vélte, a lány kocsisa lehet.

A férfi a neve hallatán azonnal megmozdult, és leugrott a bakról. A könyvárus döbbenten bámulta: ő is fürgén, ügyesen mozgott, holott… falába volt. Micsoda páros! A sánta leány és a féllábú szolgája.

A marcona ábrázatú, tagbaszakadt férfi hóna alatt valami kanavászba[1] csomagolt holmit szorongatott. Mossóczy uram gyakorlott tekintete rögvest felismerte, akármennyire be volt is bugyolálva: egy könyv. Felsóhajtott. Erről van hát szó… valamit ismét rá akarnak sózni, ahelyett hogy vásárolnának. No, de várjuk ki a végét! Időközben a lány már belépett a boltba. A könyvárus utánasietett, miközben gyanakvó pillantásokat vetett a bivalynyakú, mogorva kocsisra.

– Erre tessék, Mártonfi kisasszony – a bolt sarkában álló kecskelábú asztalra mutatott. A két sarkán faggyúgyertyák pislákoltak, egyszerű réztartókban. – Itt lehet nálam olvasgatni, ha tetszik… – tette hozzá szinte szabadkozva.

A lány leült az asztalhoz és a fejével intett a Móricnak szólított férfinak. Az erre fogta a kezében tartott kötetet, és óvatosan, mintha csak valami kényes, törékeny holmi lenne, Sarolta elé helyezte. A lány gyengéden rátette a kezét.

– Erről lenne szó, Institoris uram. Ezt a könyvet szeretném magának megmutatni. Még az apám akarta elhozni, de… már nem maradt rá ideje. Tessék, lépjen közelebb, nézze meg bátran.

Nohát, ez a fehérszemély úgy beszél vele itt, a saját boltjában, mintha csak ő lenne odahaza! Mossóczynak egyáltalán nem volt ínyére a dolog, ám a kíváncsisága erősebbnek bizonyult a nemtetszésénél, így visszanyelte a nyelve hegyén lévő méltatlankodást, és az asztalhoz lépett. Az orrára biggyesztette a pápaszemét, és lassan, óvatos mozdulatokkal lefejtette a kanavászt a könyvről, majd kinyitotta.

Egy kézirat volt. Nyilván az elhunyt Mártonfi Lőrinc munkája.

A könyvárusnak az álla is leesett bámulatában. Első látásra tudta, hogy remekművel van dolga. Néhány percig szótlanul lapozgatta.

– A nevelőapám műve – szólalt meg Sarolta, miután hiába próbált meg bármit is leolvasni Mossóczy fegyelmezett, rezzenéstelen arcáról. A könyvárus mindig ezt a szenvtelen arckifejezést öltötte fel, amikor friss kéziratot vett a kezébe. A reménykedő szerzők nem tudhatták, vajon kedvére van-e, amit lát. Most Sarolta is hiába bámulta hát – nem láthatta, mennyire lenyűgözte a férfit a könyv. – Ő ugyanis… – folytatta a lány – kirurgusként[2] részt vett a győri csatában. De már előtte is praktizált, itt, a Tabánban és… másutt is. A tapasztalatait foglalta össze ebben a műben. Orvosi kézikönyvnek szánta, de már nem tudta befejezni. Ám úgy vélem, így is teljesnek tekinthető.

Institoris Gábor nem válaszolt, csak bólintott. Ő maga vajmi keveset értett az orvosláshoz, azt azonban jól látta, milyen alapos, igényes munkát tart a kezében. Minden oldalon egy-egy sebesülés leírása volt – a bal oldalon aprólékos, színes illusztrációval (a könyvárussal forogni is kezdett a világ az élethű rajzok láttán – világéletében rosszul viselte a vér látványát), míg a szemközti, jobb oldalon a sérülés leírása szerepelt magyarul, zárójeles latin kiegészítésekkel, a sebek szakszerű ellátásának a bemutatásával. A fejezetek egy-egy testrész lehetséges sérüléseit taglalták, a fejjel kezdve, és lefelé haladva a lábbal végezve. Legalábbis… ez lehetett a szerző szándéka. Ugyanis az utolsó fejezeteket már nem tudta befejezni.

Institoris jó szimattal érezte, hogy a könyv nemcsak az orvosdoktorok vagy segédeik, de a szélesebb olvasóközönség körében is sikerre számíthat. Igaz ugyan, hogy elég drága lenne a kinyomtatása, és így borsos áron kellene árusítani. Ám nagyobb mennyiségben egy egyszerűbb változatát is ki lehetne adni. Kapós lehetne… Hogyne, ezekben a háborús időkben!... És micsoda előny, hogy magyarul íródott! Ugyan régebben az egyetemen volt egy hóbortos doktor,[3] aki magyarul adta elő a belgyógyászatot, de az orvosi könyvek eleddig majd mind deák nyelven íródtak. Vagy németül, mint minden tudományos mű; ez már csak ezért is szenzáció lehetne. Institoris újra elégedetten bólogatott, és végre – a pápaszemét a zsebébe téve – Sarolta szemébe nézett.

– A nevelőapja (á, szóval a nevelőapja volt – tudtam én, hogy nem volt gyermeke!) kitűnő munkát végzett. Csak azt sajnálom, hogy ezt már személyesen nem közölhetem vele.

Sarolta elpirult örömében.

– Akkor hát… érdekli a könyv az urat?

Fontos szempont volt ez – csak akkor volt érdemes egy-egy kézirattal a nyomdába merészkedni, ha egy könyvárus hajlandónak mutatkozott azt később a boltjába befogadni. Vagy ha elegendő előzetes megrendelést, netán előleget is össze tudtak rá szedni. Ám sokszor ehhez is elengedhetetlen volt a tapasztalt, minden hájjal megkent boltosok segítsége. Kivált, ha ismeretlen íróról volt szó…

Institoris jól tudta ezt, és úgy tűnt, az ifjú leány is tisztában van vele. A boltos felsóhajtott, és megcsóválta a fejét.

– Nagyon is… érdekelne. Csakhogy…

– Csakhogy? – a lány felvonta a szemöldökét. Látszott rajta, hogy kezdi bosszantani a boltos vonakodása. Fél szemmel a bikanyakú kocsisra pillantott, aki továbbra is szótlanul, karba tett kézzel állt a bolt egy félhomályos sarkában. Mossóczy uram erre végre kijött a farbával.

– Kár, hogy befejezetlen. Nagy kár. A kedves apjaura – már megbocsásson – igazán élhetett volna még egy darabig. Csak amíg befejezi. Vagy… elkezdhette volna kicsinnyel előbb – a boltos kedélyesen nevetgélt a saját tréfáján, ám amikor látta, hogy vendége kerekre nyílt szeme egyszeriben könnybe lábadt, elhallgatott, és megköszörülte a torkát. – Hát igen… nagy kár, csak ennyit mondhatok. Mivel valóban kitűnő munka.

– És ha valaki más befejezné?

– Ugyan kicsoda?

– Valaki… aki éppen olyan jól érti a dolgát, mint az apám. Aki mindvégig a segédje volt – a harctéren és a könyv írásában is.

A könyvárus elképedve nézett a lányra.

– Nos, kisasszony, ha ez így van… De mondja csak, ha létezik ilyen személy, miért nem kérte már meg, hogy fejezze be a könyvet? Miért nem csak azután hozta el ide?

Sarolta ismét elpirult.

– Szükségem lenne némi pénzre. Egy kis előlegre… Úgy gondoltam, ha megnézi a könyvet, talán érdemesnek találja kiadásra… még így, befejezetlenül is. Tudja, apám halála után el kellett hagynom a tabáni házat. Nincs is maradásom ebben a városban.

– Ó, én igazán sajnálom… – kezdte Institoris, ám a lány felállt az asztal mellől, és a szavába vágott.

– Hagyjuk – nem kérem, hogy sajnálkozzon. Megértem a döntését. Megígérem, hogy mihamarabb befejeztetem a könyvet, és akkor visszahozom magához.

Mossóczy meghajolt.

– Várni fogom a kisasszonyt. És ne higgye, hogy…

Sarolta megcsóválta a fejét.

– Maga ne higgye, kérem, hogy koldus vagyok.

– Egy pillanatig sem hittem ezt.

A leány gyors mozdulatokkal becsomagolta a kéziratot, majd ismét Móricra pillantott, aki még mindig szó nélkül közelebb lépett, és a hóna alá csapta a csomagot. Csak ekkor nézett a könyvárusra, akinek egy minutumra a szíve is megállt a hatalmas termetű férfi tekintetét látva. A kocsis fekete szeméből feneketlen gyűlölet és megvetés sugárzott felé. „Úristen, ez a pernahajder akár meg is ölne, ha a leány arra utasítaná!” – gondolta Mossóczy ijedten, és hirtelen igencsak kényelmetlenül érezte magát a saját boltjában. Ezek után már csak azon tüsténkedett, hogy minél előbb megszabaduljon ettől a furcsa pártól.

– Hát, Isten segítse a kisasszonyt. A szentek óvják minden lépését. Várom vissza mihamarabb – mondogatta nyájasan és megkönnyebbülten, miközben kikísérte a lányt és a kocsisát. Előzékenyen csaknem a szekérig ment el velük, megvárta, míg mindketten felszálltak a bakra, és a komor ábrázatú Móric kocsis a gyeplő megrántásával elindította a lovakat. A szekér által felvert fehér por egy szempillantás alatt beterítette az arcát, és kopaszodó fejét. Felsóhajtott, régimódi térdnadrágja derekából előhúzott egy óriási gyolcskendőt, és megtörölgette a szemét és gyöngyöző homlokát.

– A mindenségit, de meleg van!

Mikor azonban a szeméhez emelte a keszkenőt, egy csapásra minden vér kiszaladt az arcából.

– Szentséges Jézusom!

A hófehér vásznon apró, fekete foltok látszottak. Mossóczy Gábor halálra rémülten nézett körül, és látta, hogy hasonló kisebb-nagyobb fekete pontok repkednek körülötte a levegőben.

Azonnal felismerte, mi az. Pernye.

Valahol tűz ütött ki.

– Tűz van! – suttogta. – Jézusom!

Ekkorra már felbolydult körülötte az utca. A szomszédos házakból kiszaladtak az emberek, és tanácstalanul kérdezgették.

– Hol van a tűz? Hallották a tűzkiáltót?

A tűzkiáltó a Városháza tornyában őrködött, és az ő tiszte volt jelezni, ha valahová felröppent a vörös kakas – az egyre gyarapodó Pest és a méltóságteljes, ősi Buda egyaránt legrettegettebb ellensége.

– Én hallottam – jelentette ki harsányan egy lila kalapos asszonyság, aki a szemközti kesztyűvarró boltjából futott ki. – Mondtam is odabent, hogy valahol tűz van. De nem hallgattak rám!

Mossóczy most már maga is hallotta a kiáltozást – nemcsak a tűzkiáltó hangját, hanem a környező szűk sikátorokból a Duna felé sereglő emberek lármáját. A következő pillanatban a harangok is megszólaltak.

– Budán van a tűz – mondta az Ürményi-ház előtti tágas utcában összesereglett kisebb tömegből valaki. – A Tabán ég!

– A Tabán! – rebegte a könyvárus, aki egyúttal meg is könnyebbült kissé. Így nem valószínű, hogy a tűz átterjedne Pestre is. A Dunán nagyon ritkán fújja át a parazsat a szél. Ezek az aprócska pernyék pedig nem jelentenek veszélyt.

A tömeg azonmód megindult a Duna partja felé. Mossóczy Gábor követte őket. Mint a legtöbben, ő is a hajóhíd felé menetelt. Sokan vödrökkel, rocskákkal felszerelkezve siettek el mellette, elszánva arra, hogy átkelve segítsenek a túlpartiaknak. Mások – köztük a boltos is – csupán bámészkodni akartak. Most, hogy már nem közvetlenül az ő házuk tetejét fenyegette a veszedelem, a kíváncsiság legyőzte a félelmüket. Meg aztán az ember olykor szívesen szörnyülködik mások szerencsétlenségén. Az égő Tabán pedig nem mindennapi látvány lehet! A pesti hídfőtől biztosan kiváló helyről nézhetik végig a fejleményeket: az oltást és a megmenekülést, vagy a végső pusztulást. Mindenesetre izgalmas eseménynek ígérkezett – jobbnak, mint a német színház.

Amikor azonban kiért a folyó partjára, megdöbbent az elé táruló látványtól. A valóságos szélvihart kavaró tűzvész eddigre nemcsak a Tabán kedves, fehér falú, földön guggoló házait érte el, de már a Víziváros egy része is lángolt, sőt, a kikötőkben álló hajók is elszabadult fáklyaként úszkáltak a Duna vörhenyesen csillogó vizén. A vizes csöbrökkel felszerelkezett önkéntes segítők tanácstalanul, kétségbeesetten toporogtak a hajóhíd körül. A budai hídfő is lángokban állt, így senki sem mert fellépni az ingataggá vált alkotmányra. Különben sem jutottak volna át: szemmel láthatóan lehetetlenség lett volna átvágni a földet ért zsarátnokokon és a part szinte egész szélességében a szélben táncoló lángnyelveken. A boltos hirtelen köhögni kezdett. Az odaát gomolygó koromfekete füst ekkor ért át a széles, hömpölygő vízen. Többen is fulladoztak, könnyező szemüket törölgették.

– Jaj nekünk, elpusztul Buda! – jajveszékelt egy hosszú, ősz hajú parasztember, aki talán a közeli jószágpiacról jött ide tűzvésznézőbe.

Ebben a pillanatban kísérteties hang rázta meg a túlpartot, ami még a dühösen ropogó lángokat is elnémította egy hosszú pillanatra. A tabáni templomtoronyból zuhant le a harang. A kongó, zúgó hang mintha a Tabán halálsikolya lett volna. A pesti oldalon állók megdermedve bámultak, és egy időre síri csend honolt az összeverődött tömegben. „Az öreg parasztnak igaza van” – gondolta a könyvárus. Ha egész Buda nem pusztul is el, de a Tabánnak biztosan vége. Porrá hamvad, és talán soha nem fog tudni feltámadni a poraiból.

Ekkor eszébe jutott, hogy a mai különös látogatója, Mártonfi Sarolta is a Tabánban lakott. Mintha említette volna, hogy az apja (vagyis nevelőapja) halála után nem volt ott maradása. No, ha a Tabán hűtlen lett a leányhoz, hát most megbűnhődött ezért. Mossóczy körülnézett, hátha megpillantja valahol az ismerős szekeret a falábú kocsissal, vagy a bicegő, nagy szemű lányt, de nem látta őket sehol. Lehetséges, hogy nem is tudtak a tűzvészről – elmentek, még mielőtt az tombolni kezdett volna. Vagy nem érdekelte őket, és emiatt nem fordultak vissza. Ám az is lehet, hogy nem akarták végignézni a régi, kedves házak pusztulását.

A boltos felsóhajtott. Hiszen oly mindegy… neki aztán különösen. Ideát az élet nem állhat meg. Talán azóta már meg is érkezett a szekér az imádságoskönyvekkel, amit reggel óta várt. Megfordult, és a háta mögött összekulcsolt kézzel lassan ballagott visszafelé, az Ürményi-házhoz. Egyszer sem tekintett vissza.

1. fejezet

Ágfa, Zemplén vármegye, 1785

A nyurga, vékony fiú ijedt képpel kapaszkodott a ló kantárjába. Sűrű, szőke haja a szemébe lógott, de nem merte hátrasimítani, mert akkor el kellett volna engednie a biztonság illúzióját nyújtó kantárt.

Ághfay Bálint ifjú kora ellenére tapasztalt lovas volt, ám ez az ördögfattya fekete mén (Sátán volt a neve, nyilván nem véletlenségből) kifogott rajta. Néhány perccel ezelőtt még fennhangon kérkedett, hogy ő aztán egyáltalán nem fél a hírhedten szilaj jószágtól, és mindenképpen meg szeretné lovagolni, ezért most nem merte elárulni, hogy bizony inába szállt a bátorsága. Mikor ellovagolt a tornácon összegyűlt háznép: nagyapja, apja, bátyja, nevelője, a vendégük és a kastély elé kisereglett cselédség előtt, feléjük fordult, és még – habár kissé kényszeredetten – el is mosolyodott.

– Jaj, egyem a lelkét, be gyönyörű! – sóhajtott Pósánné Örzse, a szakácsnő, miközben lisztes kezét a kötényébe törölgette. Hogy mire értette a megjegyzését, a lóra-e vagy a gyerekre, senki sem firtatta. Tán mindkettejükre. Hiszen Sátán valóban gyönyörű állat volt, fényes, éjfekete szőrével, táguló orrlyukával. A nyergében ülő tizenkét esztendős Ághfay úrfi pedig mindenki dédelgetett kedvence, Ágfa falu és a környék első számú büszkesége.

A kastély hófehér falai szinte elvakítottak azt, aki ránézett a szikrázó nyári napsütésben, ezért Bálint nagy merészen elengedte egyik kezével a kantárt, és a szemét így beárnyékolva nézett az oszlopos tornác felé. A kastély fehér sziluettje mögött sötétzölden emelkedtek a zempléni hegyek ismerős vonulatai, egyikük csúcsán a romosan is szépséges és vadregényes füzéri várral, amelyet ebben a tiszta időben távcső nélkül is jól lehetett látni. A kastély körüli park évszázados fái és az áthatolhatatlan, smaragdszínű erdő felől hűsítő szellő simogatta meg a fiú arcát, amitől elégedetten felsóhajtott. Mennyire más érzés egy ilyen hatalmas, erős állat nyergében ülni! Eddig csak pónijai voltak, vagy egy-egy kivénhedt, lassú lovat ülhetett meg a hátsó udvarban lévő istállókból. Azt a szegény párát már szánta volna így sarkantyúzni. Újra mindkét kézével megragadta a kantárt, hátrarázta szőke fürtjeit, és a sarkantyújával még nagyobb gyorsaságra sarkallta a lovat.

A háziak mind elégedetten mosolyogva nézték a fiú vakmerő mutatványát, kivéve egyetlen embert – a fekete ruhás, sápadt arcú házitanítót, aki karba tett kézzel, és a szemében leplezetlen nyugtalansággal figyelte növendékét a pokolfajzat ló nyergében.

Előzőleg hiába kérlelte, hogy ne üljön fel a szörnyeteg hátára. Mint az várható volt, éppen az ellenkező hatást érte el. Bálint felszegte a fejét, és villámló szemmel nézett rá.

– Nem tilthatja meg!

Valóban nem. Az apja pedig, aki tehette volna, nem tiltotta, csak összeszorított szájjal, kérdőn nézett rá. Mintha azt kérdezte volna: „Meg mered tenni, fiam?”

Hát persze hogy meg!

Mártonfi Lőrincnek így csak az imádság maradt.

Magában fohászkodott: „Uram, bocsásd meg a meggondolatlanságát. Add, hogy ne essen le. Kérlek, ne ezzel leckéztesd. Ne így, és ne most. Add, hogy ne essen le, kérlek.”

Ez a fiú volt a mindene. Ha ne adj’ isten mégis leesne, és a nyakát törné…

– Jézusom! – sikoltott fel az egyik cseléd, majd a következő pillanatban mindenki egyszerre kiáltott fel.

A ló hirtelen felágaskodott, és dühödten próbálta levetni a lovasát. Bálint egy darabig hősiesen küzdött, összeszorított foggal görcsösen tovább markolta a kantárt, Sátán azonban sokkal erősebb volt nála.

– Engedd el!

Mártonfi Lőrinc, a nevelő kiáltotta ezt, miközben lélekszakadva rohant a fiú felé. Látta, hogy ha még tovább szorítja a kantárt, és megpróbál a nyeregben maradni, azzal csak jobban feldühíti az állatot. Talán még meg is tapossa a ló, ha a földre kerül…

Mire odaért hozzájuk, a fiú már a földút közepén hevert. Sátán pedig, megszabadulván nemkívánatos terhétől, a jegenyefák övezte poros, fehér út végében, a szántóföldek felé vágtatott, patáival hatalmas porfelhőt verve a nyári szárazságban.

Lőrinc reszketve hajolt növendéke fölé. A fiú arca sápadt volt, a szeme lehunyva, szőke haját és sötétkék vasárnapi ruháját pedig teljesen belepte az út sárgás pora. Letérdelt mellé, és gyengéden a karjába vette a fejét.

– Bálint! – szólította meg halkan, és kisimította az arcából a haját.

Ekkorra már a többiek is odaértek, és körülállták a fiú és a nevelő kettősét.

– Él? – kérdezte az apa, báró ágfai Ághfay Bertalan, a szenvtelen arcú, távolságtartó családfő, akinek a szemében azonban most némi nyugtalanság csillogott. A kisebbik fia ugyan már eddig is sok bosszúságot okozott neki, ám azt nem engedheti, hogy ilyen ostoba módon veszítse el. Az idősebbik, Ernő, az örököse ugyanis… ej!

Hirtelen felemelte a fejét, és szemben meglátta a tizenhét éves Ernő hosszúkás, sovány ábrázatát. A nagyobbik fiú arcára mohósággal elegy remény ült ki, ahogyan eszméletlennek látszó öccsét nézte, és azt hitte, senki sem figyel rá.

– Életben van? – kérdezte az apa újra, amire Mártonfi felnézett és bólintott. A szemében könny csillogott.

– Igenis, uram. Hál’ istennek!

Ághfay Bertalan felegyenesedett, és elégedetten nézett körül, mint aki a maga részéről ennyivel el is intézte az ügyet. Az eddig némán, riadtan álló háznép egy emberként kezdett sóhajtozni, sopánkodni.

– Jól van, most már mindenki mehet a dolgára – jelentette ki a báró, amire a cselédség azonnal szét is széledt, ki-ki a dolga után nézve. A fehérnép a ház felé indult, a konyhába, hogy befejezzék a félbemaradt főzést, a férfiak pedig a hátsó kertbe vagy éppen a lóistállókhoz és a kocsikhoz. A még mindig a földön fekvő fiú, és az őt a karjában tartó Mártonfi körül már csak a család tagjai, és a vendégük, Pálóczy Dénes, a báró cousinja[4] és a Sátán ló gazdája maradtak.

Bálint ebben a pillanatban kinyitotta a szemét. Egy pillanatig csodálkozva nézett a nevelője aggodalmas arcába, majd egy hirtelen mozdulattal megpróbált felkelni.

– Jaj! – kiáltotta, és az arca fájdalmasan eltorzult.

– Hol fáj? – kérdezte tőle gyengéden Lőrinc, aki tudvalevőleg valamicskét konyított az orvostudományhoz is. Az imént már sebtében végigtapogatta a gyerek csontjait, és úgy érezte, egy sem tört el. Ám ebben egyelőre nem lehetett egészen biztos.

– A… az ülepem – panaszolta a fiú legörbült szájjal.

Ernő erre kárörvendőn felnyerített, amihez az idős, bozontos szemöldökű nagyapa mély, döcögő hangja, valamint Dénes jóízű, bariton nevetése is csatlakozott. Még maga Mártonfi is elmosolyodott a nagy ijedelemre, egyedül az apa maradt komoly.

– Hol van a ló? – kérdezte Bálint, kibontakozva nevelője karjából és tágra nyílt szemmel nézve körül. – Nem látom sehol.

– Az már a világból is kirohant – legyintett Ernő, majd mindannyian Pálóczy cousinra, a pompás paripa büszke tulajdonosára néztek. Az nyugodtan, karba tett kézzel állt.

– Vissza fog jönni – jelentette ki. – Hozzám mindig visszatalál.

– Hanem te nem ülhetsz fel rá többet – mondta Bertalan a még mindig a földön ülő Bálintnak, majd a többiek felé fordult. – No, vége az ingyenmulatságnak. Azt hiszem, bemehetünk végre. Már alaposan megéheztem.

Ezzel sarkon fordult, és elindult a ház felé. Idős édesapja, a félkegyelmű hírében álló Ághfay Menyhért még mindig magában dödögve, a fejét csóválva követte. Ernő Dénes cousinhoz lépett és belekarolt.

– Menjünk mi is. Itt már tényleg nincs semmi látnivaló. Mondja, Dénes bátyám, a lova tényleg mindig visszatalál magához? Hogyan? Hiszen olyan vad és szilaj…

Pálóczy Dénes a kedvenc lováról mindig és bárkivel hajlandó volt társalogni. Akár Ernővel is, akit pedig egyáltalán nem szívelt. Mikor végre eléggé eltávolodtak a többiek, Mártonfi Lőrinc Bálint karja felé nyúlt, de a fiú dacosan elhúzódott. A nevelő felsóhajtott.

– Fel tudsz állni? Vagy segítsek? Nekünk is be kellene mennünk a házba, és ott még megnéznélek, milyen sérüléseid vannak.

Bálint megrándította a vállát.

– Kutya bajom! És nem kell engem támogatni, mint egy nyomorultat.

Ezzel felállt, és büszkén kiegyenesedve, felszegett fejjel elindult ő is a ház felé. Azt csak a mögötte baktató Lőrinc látta, hogy a járása kissé merev, és a derekát is furcsa szögben tartja. Magában mosolygott a gyermek konokságán. A világért sem árulná el, hogy komoly fájdalmai vannak – kivált, hogy az előbb úgy kinevették. Ám mostanra a tanító teljesen megkönnyebbült: ha így fel tudott állni, és önállóan jár, akkor valóban nem lehet súlyosabb baja. „Ebcsont beforr” – gondolta magában kedélyesen, és gondolatban hálát adott az Égnek, hogy meghallgatta a fohászait.

Belegondolni is szörnyű, mi történhetett volna. Akár meg is halhatott volna a fiú. Azt pedig ő sem élné túl.

• • •

A hűvös, vastag falú ebédlőben jólesett a beszélgetés a háromfogásos ebéd után, a kitűnő tokaji nedű kortyolgatása közben. Az asztalfőn Ághfay Bertalan ült, jobbján az öreg Menyhért, aki szokása szerint most sem vett részt a társalgásban. Arcán üdvözült mosollyal szopogatta a borát, és magában dudorászott. A többiek már megszokták ezt, és ügyet sem vetettek rá. Ha azonban valaki közelebb hajolt volna hozzá, hallhatta volna, hogy régi kuruc nótákat dúdol – a falubeliek ezért is nevezték el őt „vén kurucnak”. Holott ez az elnevezés nem volt egészen pontos: valójában még Menyhért apja, a legendás Ághfay Benjámin volt Rákóczi kapitánya. A fia, Menyhért már Mária Terézia királynő hű katonájaként szolgált. Állítólag részt vett Hadik András generális híres-hírhedt berlini hadjáratában is. A szép emlékű királynőtől kapta a bárói címet is a szolgálataiért. Fiatalabb korában gyakran és szívesen mesélt a bécsi és berlini időkről, a fiatalon még bájos Mária Teréziáról, az udvaroncokról, a legyőzhetetlen magyar huszárokról, és a mese minden alkalommal egyre hosszabb és színesebb lett… Mára azonban az idős uraság elcsendesedett. Csak magában motyogott, dúdolgatott, és elnéző mosollyal, a fejét csóválva vette tudomásul a mostani bolond idők történéseit.

A családfő balján – ahol rendesen az elsőszülött fiú szokott helyet foglalni – ezúttal a vendég, Pálóczy Dénes ült. Közvetlenül mellette Ernő, kicsit távolabb, az asztal másik végében pedig Bálint, oldalán a házitanítójával, Mártonfi Lőrinccel.

A kisebbik fiúnak csak nemrégiben engedték meg, hogy a felnőttek társaságában étkezzen. Néhány hete még a konyhában költötte el az ebédjét, a cselédek, és persze Lőrinc társaságában, aki szinte egy pillanatra sem veszítette őt szem elől. Ezúttal még egy kis vizezett bort is kapott, amit eleinte óvatosan, majd egyre mohóbban kortyolgatott.

A nevelő a szeme sarkából, magában mulatva figyelte, ahogyan Bálint mártírokat megszégyenítő arckifejezéssel és gyanúsan mozdulatlanul ül fájós hátsóján a hatalmas tölgyfa asztalnál, amit egy évvel azelőtt még alig ért fel.

Miután azonban betöltötte a tizenkettedik életévét, rohamos növésnek indult, és mára szinte utol is érte Ernő bátyját, amit az idősebb fiú nem kis keserűséggel vett tudomásul. Különösen akkor vett erőt rajta a féltékenység, mikor apja kijelentette: eljött az ideje, hogy Bálint is köztük foglaljon helyet a családi étkezéseknél.

– Hiszen még kölyök! – kiáltott fel megvetően.

– Te is az vagy még – vágott vissza az apja, és ezzel a fiú torkára forrasztotta a szót. Ernő összeszorította a száját, és nem szólt semmit, ám ezt a sértést is gondosan elraktározta a többi közé, amely a hosszú évek során felgyülemlett benne. Emlékezett, hogy neki bezzeg tizennégy éves koráig kellett várnia, hogy ugyanebben a tisztességben részesüljön. Ám ezt sem hánytorgatta fel. Csak megjegyezte magának, és érdekes módon nem az apjára, hanem az öccsére haragudott miatta.

Most kárörvendő arckifejezéssel figyelte Bálint szenvedő ábrázatát. Ez annyira lekötötte, hogy először meg sem hallotta, amikor Dénes cousin megszólította, próbálva bevonni a társalgásba.

A diskurzus természetesen II. József császárról, és a legújabb rendeleteiről folyt, amelyek még a legelszántabb császárpártiak – mint Ághfay Bertalan – hűségét is próbára tették.

– A „kalapos király” ezúttal túllőtt a célon. Egyetértesz velem, Ernő öcsém? – Pálóczy sötétbarna szeme kihívóan csillogott, ahogyan a zavarában elvörösödött fiú arcát figyelte. Ernő rögtön az apjára tekintett segélykérőn, ám a báró arcáról semmit sem tudott leolvasni.

Saját magának azonban nem volt véleménye. Hogyan is lehetett volna? Nem is érdekelte az egész. Egyébként sem igazán figyelt oda eddig – rettenetesen unalmasnak találta a témát. Kit érdekel, hogy József a németet akarja megtenni hivatalos nyelvnek, és hogy összeírja a lakosságot? Méghozzá mindenkit összeírnak. A nemeseket is. De miért baj ez? Hiszen ő a császár, megteheti, nem igaz?

– Nem lehet tudni – nyögte ki végül, csak hogy mondjon valamit. – Várjuk ki a végét.

Gyorsan belekortyolt a borába, ám félrenyelt, és köhögni kezdett.

Pálóczy Dénes gúnyosan mosolygott.

– A fiamnak igaza van – mondta Bertalan, és kifürkészhetetlen arckifejezéssel a poharában olajosan csillogó, remek aranyszínű tokajit nézegette. – Várjuk ki a végét!

– Hah! – kiáltott fel Dénes. – Tán csak nem adózni akarsz, cousin? Vagy németül vartyogni a megyegyűléseken? Ha ugyan lesznek még megyék vagy gyűlések: a császár újabban kerületekbe akar minket osztani. Na, ehhez mit szólsz? Én azt mondom: Eb ura fakó!

– József császár nem királyunk![5] – vágta rá azonnal Menyhért, aki a fia rendreutasító tekintetét látva el is hallgatott gyorsan.

– Nem is! – vágott erre közbe az asztal másik végéből merészen Bálint. – Hiszen nem koronáztatta meg magát.

– Nocsak, nocsak! – mosolygott Pálóczy. – Ez a fiú dicséretes tájékozottságról tesz tanúbizonyságot.

Felvette a poharát, és Bálint felé emelte.

– Isten éltessen, szép öcsém!

Bálint elpirult örömében, és büszkén nézett körül. Ám az apja vagy a bátyja tekintetét hiába kereste. Egyedül a vén Menyhért szeme villant rá a bozontos szemöldök alól. Bálintnak pedig ezúttal ismét olyan érzése támadt, hogy a nagyapja a látszat ellenére valójában nem is félkegyelmű. Hiszen úgy néz rá, mint aki mindent ért és mindent tud. Még azt is, amit Bálint a világért sem árulna el senkinek. Még Lőrinc mesternek sem…

A fiú legnagyobb vágya ugyanis az volt, hogy a dédapja, Ághfay Benjámin nyomdokaiba lépjen. A hazáért akart ő is harcolni, a szabadságért, a Habsburgok ellen, egy új Rákóczi zászlaja alatt. Tudvalevő ugyanis, hogy a magyarok úgy százévenként fellázadnak… Nemsokára esedékes tehát a következő élet-halál harc, amelyből ő semmiképpen sem akart kimaradni.

Tudta azonban, hogy jobban teszi, ha ezeket a terveket megtartja magának. Különösen az apja és Ernő bátyja előtt. Ami bolondos nagyapját illeti, nem lehetett biztos benne, hogy tartani tudná-e a száját. Ámbár a kuruc nótákat eltanulta tőle, és amikor senki sem hallotta, mindig azokat fütyörészte. Mártonfi Lőrinc, a nevelője pedig… nos, róla tudta, hogy a fiaként szereti, de azt is sejtette, hogy puszta aggodalomból megpróbálna kiverni a fejéből minden rebellis gondolatot. Vagy még valószínűbb, hogy végig sem hallgatná.

No de talán Pálóczy cousin… az iménti szavai melengették Bálint szívét, és el is határozta, hogy alkalomadtán megpróbálja kipuhatolni, hányadán is áll a víg kedélyű, harsány rokon a császárhűséggel – ami az ő családjukban sajnos megkérdőjelezhetetlen dogmának számított, és csak a nyilvánvaló bolondok, mint Menyhért nagyapó, vonhatták ki magukat alóla.

Eleddig… most azonban Pálóczy Dénes „Eb ura fakó!” felkiáltásával mintha megtört volna a jég. Még maga Bertalan báró sem tiltakozott. Legalábbis hangosan nem… Bálint azonban elkapta apja figyelmeztető pillantását. Jól tudta, hogy ilyenkor jobban teszi, ha elhallgat. Dénes cousinba azonban nem lehetett ilyen könnyen belefojtani a szót.

– Most pedig igyunk Rákóczi apánkra! – emelte fel újra a poharát. Sötét szeme csillogott, orcáját pedig pírral vonta be a hazafiúi lelkesedés, no meg a már elfogyasztott jó néhány pohár tokaji bor.

Menyhért nagyapó maga is habozás nélkül felemelte a poharát, sőt – nagy bátorságról tanúságot téve – az ifjú Bálint is. Mártonfi erre ijedten nézett a fiú apjára – bizonyos volt benne, hogy a következő minutumban kitör a skandalum.

Ám nem lett botrány. Bertalan is magasba emelte a poharát, és mosolyogva a rokona felé fordult.

– Hát igyunk reá! – mondta ő is. Ernő csak ekkor merte felemelni a saját poharát. Mintha egy kicsit a keze is reszketett volna.

Mind fenékig ürítették a poharaikat. Utána Bertalan ismét Pálóczy felé fordult.

– Ebben a házban, Dénes öcsém, Rákóczi fejedelem emlékére mindig szívesen iszunk áldomást. Ugye, apámuram? – kérdezte az öreg Menyhértet, aki komoran bólogatott. – Ámde… – folytatta a ház ura – ez nem jelenti azt, hogy rá hivatkozva fölöslegesen izgágáskodunk őfelsége a császár és az ő rendeletei ellen. Ha valami ellenvetésünk támad, megvan annak is a rendje-módja, hogy ezt szóvá tegyük. Szelíden, méltósággal. Nem kell rögtön kardcsörtetéssel válaszolni minden Bécsből érkező hírre. Hiszen régebben is mindig mi lett belőle… Én azt mondom: Ernő az imént fején találta a szöget. (Ami általában nem jellemző rá – tette hozzá magában.) Várjuk ki a végét! Talán nem is eszik olyan forrón a kását.

Pálóczy cousin már éppen válaszra nyitotta a száját, és Bálint feszülten figyelte, vajon mit fog erre mondani, amikor az ebédlőbe berontott Sári, az egyik konyhalány.

– Jesszus, nagyságos uramék, visszajött a Sátán!

Egy pillanatig mindenki döbbenten bámult rá. Miféle Sátán?

– A lovam! – kiáltotta Pálóczy, és tüstént felpattant. – Hol van a lovam, leányom?

– Odakünn, a tornác mellett. A konyhaablakból láttuk.

Mind kirohantak a tornácra, Dénes pedig leszaladt a lépcsőn, egyenesen a lóhoz.

Sátán hollófekete szőrén fehér tajtékcsíkok húzódtak az eszeveszett száguldozástól, ám máskülönben az állat már nyugodtnak tűnt. A ház előtti friss, zöld füvet legelte, és csak a gazdája közeledtére kapta fel a fejét.

– Hát visszajöttél? – kérdezte Pálóczy gyengéden, szeretettel, és hatalmas lapátkezével megsimította a nemes állat orrát, mire az a fejét lehajtva, szép fekete szemét lesütve mintegy bocsánatot kért az iménti viselkedéséért. – Tudtam én! – tette hozzá Dénes.

A ló és gazdája kettőse megindító látvány volt, és egy darabig minden szemtanú szó nélkül figyelte őket. Bertalan törte meg a csendet.

– Ejnye, Dénes öcsém, egészen úgy festesz, mintha szerelmes lennél ebbe a jószágba – nevetett.

Pálóczy meglepetten nézett rá, majd ő is felkacagott.

– Úgy is van! Nézz csak rá, cousin. Láttál már ennél szebbet asszonyban? Hát még ennél hűségesebbet?

Erre már mind nevettek, és Bálint életében először arra gondolt, vajon Pálóczy miért nem nősült még meg. Hiszen már a negyvenet is betöltötte, és habár még mindig szép szál, délceg férfi volt, sötét hajába itt-ott már ősz szálak keveredtek. Ám bizonyára így is könnyen találna magának asszonyt. Soha nem késő.

Azon már régebben is sokat töprengett, hogy az apja miért nem vett új asszonyt a házhoz, miután a kisebbik fia születése után nem sokkal elveszítette feleségét, a törékeny, szőke Szulyovszky Zsófiát. Bálint nem is emlékezett az édesanyjára – csupán az apja dolgozószobájának falán függő festmény maradt meg róla. Fehér ruhás, fehér főkötős, szemérmes mosolyú leányt ábrázolt, aki túl fiatalnak tűnt ahhoz, hogy bárki felesége vagy anyja legyen. A fiú néha azt is látta, hogy az apja hosszasan, könnyben úszó szemmel áll a festmény előtt. Sőt, néha mintha még halkan beszélt is volna hozzá. Ilyenkor senki sem merte őt megzavarni…

Igen, Ághfay Bertalan talán azért nem nősült meg újra, mivel még mindig elhunyt feleségét szerette. Ám Pálóczy cousin esetében nem lehetett szó ilyesmiről. Vajon miért nem érezte szükségét annak, hogy asszonyt hozzon a házhoz? Bálint nem értette a dolgot. Ő rettenetesen hiányolta a családjából a női jelenlétet, és gyakran gondolt arra, hogy legalább Ernő leány lehetne. De szeretné, ha nem bátyja lenne, hanem nővére, ha már édesanyja nem lehet! Tudta, hogy ez ostobaság, de mégsem tudta kiverni a fejéből, és most is ez jutott eszébe, ahogyan Dénest Sátánnal együtt látta.

Igen, ez a ló valóban gyönyörű és hűséges lény, de Dénes bátyának akkor sincs igaza. Egy asszony mégiscsak többet ér nála, még akkor is, ha esetleg rút vagy csapodár.

Pálóczy ekkorra már egy lovászfiú gondjaira bízta az elcsigázott paripát, és visszament a tornácra. Menet közben megállt, és a korlátra támaszkodó elmélázó Bálint fejére egy barátságos, ám kemény barackot nyomott. A fiú szeme könnybe lábadt, de azért bátran állta Dénes tekintetét.

– Látod, megmondtam, hogy mást nem tűr meg a nyergében rajtam kívül – mondta neki Dénes, mire a fiú kihúzta magát, és villogó szemmel válaszolta.

– Én úgyis meg fogom ülni egyszer! – jelentette ki csengő hangon, határozottan.

– Efelől semmi kétségem, drága öcsém! – mosolygott Pálóczy, és megveregette Bálint vállát.

– Nagyszerű kölyök! – mondta ezúttal már Bertalannak, mikor úgy egy óra múlva ismét a tornácon búcsúzkodtak. Sátán immár felnyergelve, fényesre kefélt szőrrel, türelmetlenül kapálva várta gazdáját a lépcső aljánál.

– Tudom én – válaszolta a báró gondterhelten összeráncolt szemöldökkel. – És… úgy hasonlít szegény Zsófiámra. De… – megcsóválta a fejét. – Úgy érzem, még sok bajom lesz vele. Nem hallgat senkire! Talán egyedül a nevelőjére, ámbár ebben sem lehetek egészen biztos.

– Ó, Bertalan bátyám, ebben a korban minden fiúgyermek lázadozik. Ez a világ rendje. Ha pedig a nevelője kordában tudja tartani, az nagy szerencse. Becsülje meg akkor azt az embert.

Ezzel kezet fogott a cousinjával, majd a mellette álló, fancsali képet vágó Ernővel is. Bálinttól már odabent elbúcsúzott – a fiú a latinórájára készült.

Odalent átvette Sátán kantárját, és már éppen készült nyeregbe szállni, amikor meglátta a házitanító szerény, fekete ruhás alakját, amint a hátsó bejárat felé iparkodik.

– Várjon – szólt oda a lovásznak, majd Mártonfi után sietett.

A nevelő meghallotta a háta mögött közeledő lépteket, és megfordult. Meglepetten nézett Pálóczyra – mit akarhat tőle ez a rátarti uraság, aki eddig pillantásra is alig méltatta?

Pálóczy Dénes azonban most barátságosan rámosolygott, és a kezét nyújtotta neki.

– Viszontlátásra, barátom!

Mártonfi még mindig megdöbbenve, de elfogadta a felajánlott kezet. Majd hirtelen felkapta a fejét és a másik férfi arcába nézett. Dénes elmosolyodott.

Hát, jól sejtette. A nevelőn észrevette a jelet, amelyről a hasonszőrűek világszerte megismerték egymást. E szerint Mártonfi Lőrinc is közéjük tartozik.

– Viszontlátásra, testvérem! – mondta erre, majd hátat fordított a tanítónak, aki még hosszú percek múlva is, mikor Pálóczy már régen elviharzott a híres Sátán lován a magas jegenyefák között, kitartóan bámult utána.

– Nohát! – mondta végül, csak úgy magának, majd elindult befelé, hogy ellenőrizze Bálint aznapra kijelölt latin fordítását.

• • •

Mártonfi elmélyült arckifejezéssel üldögélt a hűvös, félhomályos teremben. Odakint ugyan verőfényes idő volt, ám a szigorú szabályzat szerint a találkozó helyszínéül szolgáló termet el kellett sötétíteni. A falba erősített, a földön és a terem végében, az asztalon álló háromágú gyertyatartókban nehéz illatú viaszgyertyák égtek, kísérteties, táncoló árnyakat vetítve a falra.

Lőrinc nem bánta a sötétséget. Egyébként is szerette a találkozók titokzatos, misztikus hangulatát. Többek között ezért is lépett be annak idején a testvérek közé. Vonzotta a vallás, a misztikum, a racionalitás és a politika e különös egyvelege, amelyet a világon máshol nem lehetett fellelni.

Legalábbis nem ebben a korban. De ők azon dolgoztak, hogy ez ne legyen mindig így. Hogy majdan másokhoz, a nép egyszerű gyermekeihez is eljusson a fény, a felvilágosodás üzenete, és meg is értsék, valóra is váltsák azt. Hiszen ez a század mégiscsak a fény, a lumière jegyében telik… ám amíg az nem jut el mindenkihez, a legszebb eszme is csak írott malaszt marad.

Ez a kor alighanem messze van még. Ám talán egyre közelebb kerül – most is, micsoda változások érződnek a levegőben! Ághfay bárónak igaza van, ha – ámbár ímmel-ámmal is – támogatja II. József politikáját. Mert ha némely rendelkezések fájdalmasak lehetnek is a magyaroknak, de mindent egybevéve a haladás, a modernizáció irányába mutatnak, amire pedig ennek az országnak mindennél nagyobb szüksége van. Ezt csak akkor értette meg igazán, amikor első ízben hazatért külföldről, úgy öt esztendővel ezelőtt.

Mártonfi Lőrinc maga is a nép egyszerű gyermeke volt, és ezt soha nem titkolta, sőt, büszke volt rá még akkor is, ha ebben a fájdalmasan elmaradott, feudális országban ez a tény már a születésekor behozhatatlan hátrányt jelentett. Apja, a Balkánról származó jómódú tabáni gabonakereskedő ezért is adta őt szerzetesnek. Tudta, hogy fia csak a papi pályát választva törhet ki a származása korlátai közül. Az idősebb Mártonfi nagyralátó ember volt. Nem érte be a vagyona folytonos gyarapításával, azt szerette volna, ha a fia ennél is többre viszi. Ha az ifjú Lőrinc magasabb körökbe jut, országos hivatalt kap – erre pedig Magyarországon csak nemesembernek volt esélye. Vagy egyházi személynek.

A számos szerzetesrend közül a jezsuitákat választotta. A „Jézus Társasága” ugyanis hatalmas, erős nemzetközi hálózattal rendelkező, befolyásos szervezet volt. Éppen annyira politikai, mint vallási. Lőrinc iskolái elvégzése után a porosz és osztrák tartományokban működött gimnáziumi tanárként a rend iskoláiban, és már arra készült, hogy hazatér Magyarországra, és végleg letelepszik itt, ha nem is valóra váltva apja nagyratörő álmait, de legalább az idős Mártonfi közelébe költözve. Ekkor, 1773-ban a pápa – külső nyomásra – feloszlatta a Jézus Társaságát.

Lőrinc abban az évben már harminchárom éves volt. Még nem öreg, de már nem is fiatal. Felajánlották neki, hogy egyházmegyés pap lehet, ám ő úgy döntött, a váratlanul rá szakadt nagy szabadságot kihasználva valóra váltja régi álmát, és orvosnak fog tanulni. Kitűnő nyelvtudása és a rendnek köszönhető kiterjedt kapcsolatai segítségével először a leydeni, majd az amszterdami orvosegyetemeket látogatta – Európa leghíresebbjeit! Néhány év múltán már le is tette a felcservizsgát, és egy sebész mellett praktizálni kezdett, közben tanulmányait is folytatva. Legnagyobb álma az volt, hogy orvosprofesszorként tér vissza a hazájába, és a pesti egyetemen oktathatja korának leghaladóbb sebészeti tudományát.

Ekkor azonban levelet kapott otthonról. Az édesapja haldoklott, ő hívta – még egyszer találkozni akart vele.

Az ilyen levélre csak egyetlen módon lehetett válaszolni: Lőrinc már aznap összecsomagolt, és másnap reggel az első postajárattal elindult a hazafelé vezető hosszú úton. Közben mindvégig imádkozott, hogy apját még élve találja a régi, fehér falú, Duna-parti házban.

Imái meghallgatásra találtak. Mártonfi András még élt. Fia megérkezése után három nappal halt meg, Lőrinc kezét szorongatva. Megígértette vele, hogy otthon marad, nem megy vissza a külországi egyetemre.

– Hiszen itt nagyobb szükség van reád, fiam! – mondta, és Lőrinc nem akart vitatkozni vele. Látta a szemében, hogy apja még mindig abban bízott, egyszer talán „nagy ember” lesz belőle. Nos, erre már nem sok esély volt, ám Lőrinc mégis tudta, hogy az öregnek igaza van, legalábbis abban, hogy idehaza nagyobb szükség van rá. Csakhogy… előbb még be kellett volna fejeznie a tanulmányait. Csak azt követően szándékozott hazatérni. Most aztán mihez kezdjen? Miután eltemették az öreget az ősi tabáni temetőben, és ő egyedül üldögélt a hűvös tisztaszobában, ahová behallatszott a Duna nyugodt, ráérős csobogása, a kezére hajtott fejjel hosszasan elgondolkodott.

Egy haldoklónak tett ígéretet illik betartani… no meg, az igazat megvallva, nem is volt nagy kedve külföldre visszatérni. Már negyvenesztendős volt. Rendelkezett egy amszterdami felcservizsgával – ami ebben az országban ért annyit, mint az orvosi kinevezés –, valamint gazdag tanári tapasztalatokkal. Csak talál magának valamilyen megélhetést…

Még az is megfordult a fejében, hogy mi lenne, ha megnősülne. Nem volt még olyan öreg… Találhatna magának egy özvegyasszonyt, akár gyermekekkel. Még akár sajátjuk is születhetne. Mindig is szerette a gyermekeket.

Ehhez azonban mielőbb állást kellett találnia. Másnap nyakába is vette a két várost. Elsőként a pesti egyetemeken próbálkozott, majd a gimnáziumokban, végül a kórházakban nézett felcseri munka után. Ám épp ebben az évben, 1780-ban lépett a trónra a felvilágosult gondolkodó hírében álló II. József, akiről mindenki tudta, hogy nem szíveli a katolikus egyházat, és a volt jezsuitákra mindenki görbe szemmel nézett. Akik már addig is az egyetemen tanítottak, általában megtarthatták a katedrájukat. Hanem neki, a jöttmentnek már nem termett itt sok babér. Egy hónapnyi próbálkozás után egy este elkeseredetten ült a Fehér Kereszthez címzett fogadóban, és komoran kortyolgatta a borát, amikor valaki váratlanul hátulról megfogta a vállát. Megrezzenve fordult hátra. Kövér, zsíros arcú, kopaszodó férfi állt mögötte, aki valahogyan mégis olyan ismerősnek tűnt…

– Lőrinc pajtás! Te vagy az? Hát nem ismersz meg?

Mártonfi a szemöldökét ráncolva, tanácstalan ábrázattal bámulta a férfit, aki a fejét hátraszegve hangosan felkacagott. Még a nevetése is zsíros volt… Olyan erőset ütött Lőrinc vállára, hogy annak a feje kis híján belekoccant a boroskupájába. Ezután a férfi minden invitálás nélkül helyet foglalt vele szemben, és magához intette a fogadóst.

– Hozzon nekem is egy iccével! – rendelkezett.

Lőrinc még mindig nem szólalt meg, sőt, még azt is megvárta, hogy a férfi egy jóízűt húzzon a borából. Miután megtörölte a bajszát és zajosan az asztalra csapta az ónkupát, még mindig nevetve Lőrincre nézett.

– No, nem is csoda, hogy nem ismersz meg. Jó sok év telt el azóta… Iskolatársak voltunk!

Ó, hát persze!

Cselényi Józsi, a zempléni köznemesi família egyetlen sarja. Az ostoba, nagyhangú Cselényi Józsi, akit az apja a nagy hírű pesti jezsuita gimnáziumba íratott be, és aki mindig csak úgy ment át a vizsgákon, hogy apja egy-egy fél disznót, hordó bort ajánlott fel a jó tanár uraknak. Lőrinc maga is sokat kínlódott azzal, hogy a nehéz felfogású ifjonc fejébe megpróbálja beleverni a leckéit – hasztalanul. Úgy tűnik, iskolatársa nem feledkezett meg róla… Kivált, hogy annak idején Lőrinc nem csak különórákat adott neki, de a tabáni házban nemegyszer jól is lakatta a már akkor is megtermett, folyton éhes kamaszt. A barátját… már amennyire létezhetett barátság egy nemesi ifjú és egy egyszerű kereskedő fia között – legyen bár módos az apa. Józsi azonban nem hordta fent az orrát. A kövér, lassú eszű fiúnak nem volt sok barátja, így aki mégis akadt, azt megbecsülte.

Mostanra azonban Cselényi nemcsak egyszerűen nagydarab lett, hanem kifejezetten hájas – harsány, nevetős jókedve azonban a régi volt.

– No és mesélj, mi újság van veled?! – kérdezte Lőrincet, miután ő maga dióhéjban elmesélte az életét (megnősült, volt két eladósorban lévő lánya, és Zemplénben, a birtokán laktak – most az országos vásár miatt jár Pesten, és a régi szép idők emlékére ugrott be ide, a Fehér Keresztbe). – Annak idején sokat korhelykedtünk itt – kacsintott rá régi cimborájára.

Lőrinc mosolyogva nézte és hallgatta Cselényit. Régen mindenki azt jósolta, hogy nem lesz belőle semmi – túl buta és faragatlan volt. Lám, mégis – akinek neve és birtoka van, az csak boldogul. Elégedett, jómódú embernek tűnik. Míg ő, a nagy tudományával…

– Hát, barátom, minek is tagadjam, elég nagy bajban vagyok – kezdte végül, majd ő is röviden felvázolta eddigi élettörténetét, valamint jelenlegi helyzetét. Cselényi kerekre nyílt szemmel hallgatta.

– Hinnye, te Lőrinc – kiáltott fel, miután a barátja elhallgatott. – Te tényleg jezsuita lettél? Ezt nem hittem volna… Azt gondoltam, atyád nyomdokaiba fogsz lépni. Hej, emlékszem, milyen rengeteg hajója, legénye, és főleg pénze volt!

– Mára csak egy hajó maradt – mormolta Lőrinc szomorúan. – Azt is eladtam. Most abból a pénzből élek. Amíg kitart…

– Ej, ne lógasd már az orrod! – csapott az asztalra Cselényi. – Így is elég nagy már, ha engem kérdezel.

Lőrinc ismét elmosolyodott. Cselényi komoly arccal nagyot kortyolt a borából, mintha onnan akarna ihletet meríteni. Úgy tűnt, ez sikerült is neki, mivel zsíros arca felderült, szélesen elvigyorodott, és hangosan csettintett az ujjával.

– Megvan! Tudok neked egy remek állást, cimbora! No persze… ha hajlandó vagy elszegődni házitanítónak…

Lőrinc összeráncolt homlokkal hallgatott. Az igazat megvallva nem igazán volt ínyére az ilyesféle munka, ám az utóbbi napokban már ezzel is beérte volna. Érdeklődött is sokfelé. Mindhiába. Pest-Budán minden hasonló állást betöltöttek már. Legalábbis neki ezt mondták…

– A magamfajta szegény ördög ne válogasson – mondta végül. – Melyik családról lenne szó?

– Ághfayékról. Földijeim, zempléni bárói család. De ezt talán tudod is – Lőrinc bólintott. – Nos, jó. Katolikusok és császárhűek, így talán nem fogja zavarni őket, hogy jezsuita voltál, te pokolfattya! Vagy ha igen, akkor nem tudom, mit lehetne kezdeni veled… – (Lőrinc ismét elmosolyodott – Cselényi nyakas kálvinista volt, mint az északkeleti megyék nemesurainak többsége. Ezek az Ághfayék tehát kivételnek számítottak. Lőrinc annyit tudott még a báróról, hogy dúsgazdag és megingathatatlan a császár iránti hűsége.)

– Most ő is itt van, Pesten – folytatta Cselényi. – Tegnap botlottunk egymásba a hajóhídon. Köszöntöttük egymást, mint jó földikhez illik. Tudom róla, hogy megbízható házitanítót keres a két fia mellé. A régi, valami deákféle, megszökött az egyik jobbágya feleségével. Jó nagy botrány volt belőle arra mifelénk. Ezért valami idősebb, megállapodott embert szeretne, és úgy tudom, hogy még nem talált – Cselényi végigmérte Lőrinc szikár, halovány, komoly alakját. – Úgy látom, te éppen megfelelnél neki, cimbora.

Lőrinc bólogatott. Eszébe jutott, hogy nem is olyan régen még a nősülés gondolata is megfordult a fejében. Ej, ostobaság! Már túl késő… Túl sokat élt már egyedül, poros könyvek között, hűvös, sivár, fehér falú cellákban. Meg a papi esküje is köti… azt nem lehet csak úgy levetni, mint a szerzetesi gúnyát. És különben is: valóban nem válogathat. Ha Ághfay felfogadja, ő készen áll, hogy Zemplénbe költözzön, és hátralévő napjait egyszerű házitanítóként élje le.

A tabáni ház miatt sem aggódott. Idős nagynénje, aki az apját az utolsó hetekben gondozta, beköltözött hozzájuk, és az öreg halála után Lőrinc megkérte, maradjon. Itt hagyhatja neki a hajó árából megmaradt pénzt, később pedig küldhet neki a fizetéséből.

Az apai házat már nem lenne szíve eladni. Meg aztán, ki tudja, szüksége is lehet még rá…

– Jól van – mondta végül, kiürítve a boroskupáját. – Elkísérsz ehhez az Ághfayhoz, Józsi? Talán, ha te ajánlasz neki, mint földije…

Ámbár nem volt egészen bizonyos benne, hogy Cselényi Józsi ajánlása olyan sokat lendítene az ügyén.

Végül a találkozó – Cselényi közbenjárásának hála vagy talán annak dacára – mindkét fél számára sikeresen alakult. Báró Ághfay Bertalan a felső Duna-soron álló, új és tágas pesti palotájában fogadta Mártonfit. Az ország egyik vezető főuraként jól ismerték nemcsak a szűkebb hazájában, de itt, Pest-Budán is. Mikor az utcán sétált vagy kikocsizott, ismeretlenek is köszöntötték. Lőrinc azonban eddig még egyszer sem látta.

Meglepődött, mennyire hasonlít az új uralkodóhoz, II. Józsefhez. Kifogástalan, hófehér paróka, átható kék szempár, sápadt arc és előreugró, szigorú sasorr. Emellett Bertalan báró tüntetőleg német öltözetet hordott a főúri körökben is egyre inkább divatba jövő magyaros, prémes, sujtásos, csizmás viselet helyett. Egyszerű szabású, rézgombos zöld frakk, ugyanolyan zöld selyemmellény volt rajta, térdnadrággal, selyemharisnyával és ragyogó, fekete csatos cipővel. Ruházatának egyetlen fényűző részlete a mellény sűrű, finom aranyhímzése volt, de már önmagában ez is mérhetetlen gazdagságot sugallt. Mellfodra és kézelője makulátlanul fehér volt – így alig ütött el keze és arca színétől.

Mintha csak a „kalapos király” édestestvére volna!

Valószínűleg Ághfay is tisztában volt a hasonlatossággal, és ezért tudatosan utánozta József császár hangsúlyosan egyszerű, polgárias öltözködését. Lőrincnek tetszett ez a szigorú puritánság – üdítő ellentétben állt a nagy bajuszú Cselényi cifra harsányságával. Maga is világéletében azt vallotta, hogy a cifrálkodás az asszonyok dolga. Egy férfiember hordjon egyszerű, tiszta, sötét ruhákat. Ő is folyton feketében járt – még szerzetes korában szokta ezt meg.

Valószínűleg Ághfaynak is tetszett, amit maga előtt látott, bár rezzenéstelen arcáról semmit sem lehetett leolvasni.

– Mondja, uraságod valóban jezsuita volt? – kérdezte, miközben az előtte szerényen, ám egyáltalán nem alázatosan álló férfit fürkészte. Mielőtt azonban Lőrinc válaszolhatott volna, folytatta, mintegy magában morfondírozva. – Úgy tudom, azok kiváló tanárok. Ezért is nem sikerült kifüstölni őket sem a gimnáziumokból, sem az egyetemekről. Egyesek őszinte bánatára… – jeges kék tekintete Lőrinc arcára szegeződött. – Úgy hallom, nem kapott itt munkát. Nos, ha vállalja, hogy elutazik velem őseim szerény hajlékába, és leveszi a vállamról fiaim neveltetése terhének egy részét… különösen a kisebbikét – a báró nagyot sóhajtott, és halkabban folytatta. – Tudja, Bálint egészen kicsiny volt még, mikor elveszítette az édesanyját. Azóta… én nem mindig bírok vele. Féktelen, konok gyermek. De jó esze van – ezt az előző tanítója is megerősítette. Igazából elsősorban vele kellene foglalkoznia, ha elvállalja. Az idősebbik fiam, Ernő sokkal könnyebb eset. Engedelmes, jó fiú, habár… – megcsóválta a fejét. – De majd úgyis meglátja. Elvállalja hát?

Lőrinc meghajolt.

– Megtisztel az ajánlata, nagyuram!

A báró felemelte a kezét.

– Várjon, ne siesse el a választ. Még nem is tudja, milyen feltételekkel fogadnám fel.

Hamarosan azonban a feltételekben is megegyeztek, és Lőrinc csak azért kért egy nap gondolkodási időt, mert észrevette, hogy Ághfay nem híve a sebtében meghozott döntéseknek. Látta is, hogy a báró méltányolta a válaszát.

– Akkor hát holnap ugyanebben az órában találkozunk – mondta, miközben kezet fogtak, és az átható tekintet ezúttal közvetlen közelről fúródott Lőrincébe. Ebben a pillanatban mintha valami mosolyféle villant volna meg kék szemében. – Mondja csak, maga valóban a Cselényi Józsi iskolatársa volt? – kérdezte, és mikor Lőrinc, kissé zavarba jőve, igennel válaszolt, arcára is mosoly ült ki, és csak ennyit mondott: – Holnap várni fogom, Mártonfi uram!

Így történt hát, hogy öt esztendővel ezelőtt az Ághfay-birtokra került, nevelőnek.

Ekkor találkozott először Bálinttal, szellemi és lelki gyermekével. Halványan elmosolyodott az emlék hatására. Mintha csak tegnap történt volna! A hétéves, mosolygós szőke kisfiút nem volt nehéz az első pillanatban a szívébe zárnia, ám a valódi csoda az volt, hogy ennek a fordítottja is megtörtént. A kis Bálint mintha csak megérezte volna, hogy Mártonfi Lőrinc komor, sápadt arca és fekete öltözéke mögött jóság, bölcsesség és szeretetre kiéhezett szív lakozik. Távolságtartó apja és irigy, rosszindulatú bátyja mellett neki addig csak a vén, bolondos nagyapó jelentette a valódi, szerető családot. Édesanyja csupán egy falon függő festmény, egy szelíden mosolygó árnyék volt, így aztán a fiú ösztönei megsúgták, hogy új nevelője személyében a gondviselés mellé rendelt valakit, akinek a segítségével nemcsak elméjét pallérozhatja, de akire ezentúl életének minden egyes pillanatában számíthat.

Lőrinc ugyanis a saját gyermekeként szerette a fiút. Sőt, még annál is jobban. Az életét adta volna érte – gondolkodás nélkül. Bálint tudta ezt, ám soha nem élt vissza vele. Valóban akaratos, öntörvényű gyermek volt, de a nevelőjére mindig hallgatott – Bertalan báró pedig örült ennek. A szíve mélyén ő is jobban szerette másodszülött fiát – tudta, hogy Ernő, az örököse rá hasonlít, Bálint viszont, ahogyan cseperedett, egyre jobban emlékeztetett azon a bizonyos festményen látható fiatal nőre, akit a báró szinte bálványozott. Okosabb, tehetségesebb is volt Ernőnél. Bertalan tudta ezt, ám soha, egyetlen pillanatra sem mutatta ki ezt a részlehajlását. Legalábbis igyekezett… De egyre gyakrabban vette észre Ernő arcán, hogy a fiú tisztában van apja véleményével és érzéseivel. Nos, ha így is van… Nem számít, hiszen a születése jogán úgyis Ernő van előnyben. A házitanító megjelenése sokat javított a helyzeten. Bálint fegyelmezettebb, összeszedettebb, komolyabb lett, és kevesebbet bosszantotta Ernőt. Már csak ezért is érdemes volt felfogadni az egykori jezsuitát. Bertalan elégedett volt Lőrinccel, ő pedig megbecsülte magát. Igyekezett úgy viselkedni, hogy a bárót semmivel ne haragítsa magára. Ha ugyanis kiesett volna a kegyeiből, már nemcsak a megélhetést jelentő állást veszítette volna el, hanem az egyetlen emberi lényt is, akit magához közel állónak érzett. Akkor pedig mi értelme lenne az életének?

Annak idején ezért is döntött úgy, hogy a kassai helyett a miskolci – Az erényes világpolgárhoz nevezetű – páholyba veteti fel magát. Bertalan bárónak ugyanis sok ismerőse volt a kassai páholyban, és Lőrinc nem akarta, hogy a báró nemesi barátainak őt, az egyszerű házitanítót testvérüknek kelljen szólítaniuk, és főleg, hogy ez Ághfay fülébe jusson. Lőrinc mindig is jól tudta, hol a helye.

Pedig így is a testvérük volt – a maszonok, frajmaurerek, vagyis szabadkőművesek világában mit sem számítottak a kinti rangok. II. József császár éppen úgy a testvérük volt, mint Mozart, a híres zeneszerző, vagy éppen Mártonfi Lőrinc, a volt jezsuita, az egyszerű nevelő. Lőrinc ismét elmosolyodott. Számára ez volt a mozgalom másik vonzereje. A kinti világ igazságtalanságaira némi gyógyírt jelentett az itteni egyenlőség – hiszen mind csak emberek vagyunk, sem több, sem kevesebb.

Révedezéséből hangos, döngő kopogás riasztotta fel. Felkapta a fejét. Megkezdődött a beavatási szertartás, és ezt a világért sem szerette volna elmulasztani. Szerette a szimbólumok kísérte eseménysort, amelynek már sokszor volt szem- és fültanúja, mégsem untatta soha. Néha ugyan – általában a szertartás után, kissé józanabb fejjel visszagondolva az éppen lezajlottakra – őszintén csodálkozott magán, hogyan nyűgözheti le őt ez a rengeteg hókuszpókusz. Mégis, amikor ott bent ült a félhomályban, a társai között, az aprólékos gonddal berendezett teremben, a szemközti falon, az „oltár” felett a mindent látó szemmel és a tökéletességet jelképező háromszöggel… nos, ilyenkor mindig ugyanaz az ünnepélyes áhítat fogta el, és őszintén hitte, hogy óriási jelentőségű ügyet képvisel, és boldog lehet, amiért tagjai közé fogadta őt ez a nagyszerű, páratlan társaság.

A terembe bevezették a bekötött szemű jelöltet. Most hosszú párbeszéd következett közte és a kezében a jelképes kalapácsot tartó nagymester között, de ezt a legtöbben már betéve tudták, így aztán nem is figyeltek oda rá. Először halk, majd egyre hangosabb suttogás támadt a résztvevők között, és Lőrinc látta, hogy egy tubákosszelence jár körbe a vele szemben ülők között. Hamarosan diszkrét tüsszentések is hallatszottak, és mikor szemöldökét összeráncolva, rosszalló arckifejezéssel rájuk nézett, hirtelen egy kedves, ismerős, arcot pillantott meg.

Kazinczy úr, a szomszédjukból, Regmecről.

Főhajtással köszöntötték egymást, majd Kazinczy a mellette ülőkhöz fordult.

– Kicsivel több komolyságot, uraim! – súgta, majd jelentőségteljesen Mártonfira nézett. Ő hálás mosollyal köszönte meg a közbelépését, annál is inkább, mivel a hosszadalmas szertartás elérkezett a számára legkedvesebb részéhez. Amikor a nagymester megkérdezi a jelölttől, vagyis ahogyan ők nevezték, a keresőtől:

– Testvérem, jelen világtalan állapotodban, ím, megkérdezlek: mi szíved leghőbb vágya?

A kereső válasza pedig erre:

– A fény.

Ó, igen! A fény, a világosság… Lőrinc visszaemlékezett, ő annak idején mennyi áhítattal ejtette ki ezt a szót.

A teremben hirtelen csend lett, csak a székek nyikorgása hallatszott, amint a testvérek mind felálltak és körülvették az újonnan befogadottat. A főmester elmondta az ilyenkor szokásos fohászt, ami a Biblia teremtéstörténetére utalt, majd levette a jelölt szeméről a kendőt.

– És lőn világosság! – kiáltotta.

Aztán kalapácsával még megérintette a kereső szívének szegezett körző másik, égnek álló szárát. Ezzel a jelölt végre a társukká vált: immár szabadkőműves lett. Még hátravolt a „felruházás”, amikor új testvérüket az oltárhoz vezették, ahol megkapta a jellegzetes kötényt. Lőrinc maga is végigsimította a derekára kötött puha kecskebőrt – egyik legféltettebb kincsét.

– Jó napot, barátom! – hallott egy ismerős hangot, egyúttal egy kéz nehezedett a vállára. Megfordult, ám nem lepődött meg. Számított rá, hogy itt ma találkozni fognak. Pálóczy Dénes volt az.

Kezet fogtak, majd Dénes leült mellé, és együtt nézték végig a szertartás befejezését. Az új tag – az inas – háromszor ráütött a szőnyeg szélén álló nyers kőre, amely az ő megmunkálatlanságát jelképezte. Az ütések pedig azt, hogy törekedni fog a kő megfaragására – tehát egy felsőbb szintre lépésre.

Vagyis arra, hogy legény legyen belőle. Lőrinc és Pálóczy már mindketten ezen a szinten voltak. A férfi minapi kézfogásából tudta ezt – megismerte a jelet. Mikor a nagymester berekesztette az aznapi gyűlést, Pálóczy mosolyogva felé fordult.

– Ugye nem siet még haza, instruktor[6] uram? Jöjjön, igyunk meg egy csésze kávét. Pesten rászoktam erre az italra. Jólesik mellette a beszélgetés – nem zavarja meg az ember fejét úgy, mint a borital, és hát mégsem vizet iszunk, mint az ökrök, nem igaz?

– Szívesen! – Mártonfi meghajtotta a fejét. Ő is szerette a kávét, a „filozófusok italát”. Ámbár Pálóczy a legkevésbé sem nézett ki filozófusnak. No de az is igaz, hogy a szabadkőművességet sem nézte ki belőle.

Szó nélkül baktattak a közeli „Két szerecsenhez” címzett intézménybe, Miskolc egyetlen kávéházába. Útközben eleredt az eső, így Lőrinc felhajtotta a gallérját, és jobban a szemére húzta háromszögletű kalapját. Mire odaértek, a kávéházban már szinte minden asztal foglalt volt. Az iménti szertartásról szétszéledt szabadkőművesek majd mind itt gyülekeztek, részben az eső elől is menekülve, részben sok megbeszélnivalójuk miatt, és buzgón diskurálva kortyolták az illatos italt. A pompás búzavirágkék, aranypaszományos dolmányban feszítő Pálóczy és szerényebb öltözetű társa egyaránt üdvözölték az ismerősöket, majd helyet foglaltak az egyik sarokban.

– Nos, kedves Mártonfim – kezdte Dénes cinkosan csillogó szemmel. – Tudni szeretné, honnan jöttem rá, ugye?

– Hogy én is szabadkőműves vagyok? – Lőrinc óvatosan belekortyolt a gőzölgő kávéba. – Bevallom, uram, nem tudom. Úgy vélem, semmivel sem árultam el magamat.

– Nem is! Maga eszményi tagja lehetne minden titkos társaságnak. Viszont megfordultam egy ízben a Nagyszívűséghez páholyban, Pesten. Ott megláttam a nevét a jegyzőkönyvben.

– Ó! – Lőrinc őszintén megdöbbent. – Én… úgy hittem, ott is a társaságbeli nevünket használják.

– Úgy látszik, ott nem. Egyébként… mi is a felvett neve? Most már igazán elárulhatja.

– Démokritosz.[7]

– Á! – Pálóczy jóízűen felnevetett. A környező asztaloktól néhány arc feléjük fordult. – Minő elmés választás!

– Hát az öné, uram? – Lőrinc most már felhatalmazva érezte magát, hogy ő is megkérdezze.

– Hermész.

– Nagyszerű név! Az istenek hírnöke.

– No és árulja már el, mit keres maga, a volt jezsuita ebben a társaságban?

– Ó, én… – Lőrinc hirtelen zavarba jött. Mit is válaszolhatna erre? Hiszen valójában semmi köze a két dolognak egymáshoz. Ezt azonban mégsem mondhatta. – Én istenhívő vagyok – mondta végül, az asztalon álló gyertya lángjába meredve –, ám meggyőződésem, hogy az út, ahogyan megtaláljuk Őt… nos, az mindenki számára különböző lehet. Mi több, egy ember élete során több utat is kipróbálhat. Az a lényeg, hogy a végén valamiképpen eltaláljon hozzá.

– Igen, ezek bölcs gondolatok – Dénes bólogatott. – De én most nem is erről akarok magával beszélni, barátom. – A férfi óriási keze között ide-oda forgatta a piciny kávéscsészét. Félő volt, hogy összeroppantja. Mártonfi aggódva nézte: nem való ebbe a fegyverforgatáshoz és boroskupákhoz szokott kézbe ilyen finom, törékeny holmi. Ám Pálóczy Dénes meglepően gyengéd is tudott lenni – hiszen a lovával is hogyan bánt!

– Bálintról lenne szó! – bökte ki végül a hatalmas ember, elpirulva, akár egy kisdiák.

– Bálintról!

Mártonfi sápadtan dőlt hátra a székében. Egek, hát mit akarhat ez az ember Bálinttól? Valamiért az a baljós érzése támadt, hogy el akarja venni tőle és a családjától. Azt pedig nem hagyhatja!

Ám ez a riadalma csak egy pillanatig tartott. Ugyan már, ostobaság! Hiszen Bálint valójában most sem az övé. Az apjától pedig Pálóczy mégsem veheti el! Különben is, miből gondolja, hogy ilyesmi járna a fejében? Ej, ostobaság. Várjuk meg, mit akar mondani.

Előrébb hajolt, és várakozón nézett a még mindig hallgató Pálóczyra. Az megköszörülte a torkát, és – továbbra is a csészéjével babrálva – végre belefogott a mondandójába.

– Nézze, tanító uram… tudja, nekem nincsen gyermekem. Soha nem nősültem meg – Lőrinc bólintott, habár ezt Dénes nem láthatta, mert ő is a gyertya pislákoló lángjába bámult, mint imént a beszélgetőtársa. – Most inkább nem mondom el, miért… higgye el, megvolt rá az okom – (Mint ahogyan nekem is – gondolta Lőrinc keserűen). – Ám most ez talán megváltozik. Debrecenben, egy bálban megismerkedtem egy kedves és szép fiatal leánnyal, aki hajlandóságot mutatott irányomban. Elmondása szerint még ez az aprócska hiba sem zavarja – Pálóczy mosolyogva beletúrt sűrű, fekete üstökébe, amelyben már itt-ott ezüst szálak csillogtak. – No és a szülei is helyeslik a frigyet, ami szintén nem utolsó szempont – Dénes nagyot sóhajtott. – Én pediglen úgy vélem, még mindig nem késő számomra családot alapítani. Maga hogyan látja, tanító uram?

– Egyetértek. Maga még fiatal, életerős. Sok férfiember kezd új életet ebben a korban. De… – Lőrinc elhallgatott.

– De? – kérdezte Pálóczy a szemöldökét felvonva.

– Hogy jön ehhez Bálint? Mit akart róla mondani?

– Á, igen, Bálint… – Dénes most Mártonfi szemébe nézett. A nevelő meglepődött: vajon csak a gyertya csalóka fénye játszik vele? Nem! Jól látja: a férfi szemében könny csillogott. – Maga nagyszerűen bánik a fiúval, Mártonfi. Magam is meggyőződhettem erről, mikor a minap Ágfán jártam. Bevallom, előzőleg aggódtam miatta. Nem tudtam… mi lesz vele Bertalan cousin markában… ha érti, mire gondolok – Lőrinc bólogatott, ámbár nem egészen értette. – Nos, jó… hát, én csak arra kérném, hogy nagyon vigyázzon rá. Én nem lehetek mindig mellette, de magában megbízom… testvérem. Megígéri? Ígéretet tesz rá, hogy mindig szemmel tartja, és nem hagyja, hogy bajba keveredjen?

– Persze hogy megígérem – Mártonfi az egyik ámulatból a másikba esett. Vajon miért beszél Pálóczy így a fiúról? Ilyen bensőséges hangon? Hiszen a rokona, igaz, és nyilvánvalóan kedveli is, de…

– Jól van. Így nyugodtabb vagyok. A múltkor… óriási hibát követtem el, amikor megengedtem neki, hogy felüljön a lovamra. Láttam akkor a maga arcán, hogy helytelenítette a dolgot. Igaza volt. Kis híján a vesztét okoztam. Bálint túl meggondolatlan, túl szilaj és büszke! – Pálóczy szeme csillogott, miközben ezt mondta. – Ezek nagyszerű jellemvonások, de egyszer még bajba sodorhatják. Arra kérem, hogy maga legyen bölcs és józan. Nyesegesse a fiú vadhajtásait, és terelje őt a megfelelő mederbe.

– Úgy lesz – bólintott a tanító. – Eddig is így volt. De… ezt nem is kell kérnie. Hiszen ez a munkám, mi több, a kötelességem. Nem is tehetnék másként.

– Tudom, tudom – bólogatott Dénes mosolyogva. – Én mégis nyugodtabb vagyok, ha most nekem is szentül megígéri. Tekintettel testvéri mivoltunkra is.

– Megígérem! – ismételte Lőrinc, majd megszorította Pálóczy asztalon átnyújtott kezét. Az a mellényzsebéből előhúzta az óráját, és megcsóválta a fejét.

– Á, milyen későre jár! Ideje indulnom. És maga? – Lőrincre tekintett. – Hogyan jut haza Ágfára, barátom?

– Az egyik jobbágyunk szekerén. Ide is így jöttem. A jóember a vásárra hozott szopós malacokat. Remélem, sikerült rajtuk túladnia! Úgy talán a hazafelé tartó utunk kellemesebb lesz.

Pálóczy nevetett, majd felállva megfogta Mártonfi vállát, és barátságosan megszorította. A nevelő alig észrevehetően összerándult a vasmarok szorításától.

– Maga remek fickó, tanító uram. Bálintnak valóban szerencséje van magával!

A kávézó előtt még egyszer megálltak, és kezet fogtak.

– Hát Isten áldja! – mondta Pálóczy, majd mikor Lőrinc a fejét meghajtva indulni készült, még egyszer utánaszólt. – Várjon! Még valami. Amiről az imént odabent beszéltem…

– Senkinek sem fogok szólni róla – mondta Lőrinc, majd megfordult, és a nyakát behúzva, a köpenyébe burkolózva elindult az esőben a vásártér felé. Mikor befordult az utcasarkon, a köpeny alatt megdörzsölte még mindig sajgó vállát, amelyet az imént Pálóczy megropogtatott. Az ördögbe is, ha csupa kedvességből így megnyomorítja az embert, mit tehet vajon, amikor haragszik valakire?

• • •

Mire hazadöcögtek az esőtől felázott utakon, beesteledett. Lőrincnek már távolról feltűnt, hogy a kastélyban szokatlanul nagy a világosság. Ilyenkor, miután a vacsorát már elköltötték, a lenti, nagyobb helyiségek ablakai el szoktak sötétedni, és csak a hálószobákból szűrődik ki némi halovány gyertyafény. Most viszont minden ablakban fel-alá mozgó fényeket látott – ez arra utalt, hogy sokan izgatottan járkálnak egyik szobából a másikba. Valamiért nagy lehet a felfordulás – csak nincs baj?

Gács Tamás, az öreg ágfai jobbágy továbbra is egykedvűen pipázva ült a bakon. A szeme félig lecsukódott, mintha éppen szunyókálni készülne. Lőrinc türelmetlenül bökte oldalba.

– Ugyan, ösztökélje egy kicsit jobban a lovakat, bátyám! Nem látja, hogy valami történt odahaza?

Az öreg sokáig válaszra sem méltatta a nevelőt, akit a maga részéről csak mihaszna léhűtőnek tartott. Csak amikor az még egyet bökött rajta, akkor vette ki a pipát a szájából. Lőrinc felé fordult.

– Hát, ha történt valami, már úgyis megtörtént. Nem tuggyuk megváltoztatni avval, ha előbb odaérünk, nem úgy van-é?

Mártonfi erre nem válaszolt, csak kirántotta a gyeplőt a vén jobbágy kezéből.

– Csak vigyázzon a kátyúkkal, deák uram! – mormolta Tamás. Az ágfai birtokon élők maguk között csak „deáknak” hívták Mártonfit, amiért az tudott latinul, és gyakran kisegítette őket a tudományával, amikor ügyes-bajos dolgaikat kellett intézni a megyénél vagy másutt.

Tamás kivénhedt lovai (amelyek legalább olyan öregek, mint ő maga – bosszankodott Lőrinc) még nagyobb sebességre ösztökélve is csupán kínos lassúsággal értek a kastélyhoz. Lőrinc a tornácnál leugrott a bakról, és azonnal felrohant a lépcsőn. El sem köszönt Tamástól, aki fejcsóválva nézett utána.

Odabent csak néhány rémült cselédet látott, akik hálórékliben, kezükben gyertyát tartva az ebédlőben álltak és egymással sutyorogtak. Mikor meglátták a házitanítót, elhallgattak, és rémülten elkerekedett szemmel néztek rá.

– Mi történt? – zihálta Lőrinc.

– Lőrinc mester! – hallott meg ebben egy pillanatban egy ismerős, csengő hangot.

– Bálint! – fordult az ajtó felé, ahol egyszeriben megjelent a fiú – teljes kimenőöltözékben, ami ezen a késői órán furcsán hatott rajta. (Mindig apja kedvenc, polgárias ruháinak kicsinyített mását hordta, sötétzöld vagy kék színben, egyelőre a kisfiúknál ekkoriban divatos széles csipkegallérral – Lőrinc néha szomorúan gondolt rá, hogy ezekből már hamarosan ki fog nőni.) Ilyenkor rendes szokás szerint már régen ágyban lenne a helye. Ijedt volt ő is, és sápadt, színtelen ajka reszketett, de úgy tűnt, semmi baja. Tehát nem vele történt valami! Hála istennek!

– Menyhért nagyapó – kezdte Bálint, legörbülő szájjal. – Ma délután összeesett odakinn, az udvaron. Azóta nem beszél, és olyan… fura. Jaj, Lőrinc mester, de jó, hogy hazaért végre!

Mártonfi az egyik ott ácsorgó cselédtől elvette a gyertyát, és a fiúhoz lépett.

– Vezess hozzá!

Bálint megfordult, és elindult Menyhért nagyapó szobája felé, amely a ház legtávolabbi zugában volt. Lőrinc eleddig be sem tette ide a lábát. Most meglepődött, milyen kicsi és puritán helyiség ez. Nem voltak sokan a szobában: Bertalan báró, aki az ágy felső végében, az édesapja fejénél állt, mellette Ernő, majd most már Bálint és Lőrinc is, a hatalmas tölgyfa ágy túlsó végében. Mégis, alig fértek el, és a nevelő nehezen férkőzött az ágy közelébe, hogy szemügyre vehesse a legidősebb Ághfayt.

Az öregember nyitott szemmel, hanyatt feküdt az ágyban. Az arca viaszosan sápadt volt, a tekintete pedig üveges, de Lőrincnek nem is ez tűnt fel. Menyhért arcának bal fele furcsán megereszkedett. A bal szemhéja és a szája bal sarka az izmok elernyedése miatt mintha lejjebb csüngött volna, mint a másik oldalon. Aki azelőtt ismerte, és tudta, kora ellenére milyen élénk volt mindig, annak valóban megrázó látványt nyújtott. Nem csoda, hogy Bálint úgy megrendült…

Ám nem csak ő. Bertalan báró általában szenvtelen vonásai ezúttal heves érzésekről árulkodtak. Mikor meglátta, hogy Lőrinc is belépett a szobába, feléje fordult, és halkan megszólította.

– Mártonfi! Csakhogy itt van. Szükségünk van a tudományára. Először borzalmas fájdalomra panaszkodott, de már egy ideje ilyen. Hívtunk hozzá orvost, Újhelyről,[8] de ő csak annyit mondott: gutaütés. És hogy nem tehet semmit érte.

Lőrinc még közelebb lépett, egészen a nagyapa fejéhez. Fölé hajolt, de nem nyúlt hozzá. Felesleges volt. Így is tudta, hogy mit lát.

Az újhelyi doktornak igaza volt. Ez valóban gutaütés. Vagyis, amit jobb híján így neveznek.

Visszaemlékezett a réges-régi amszterdami boncteremre, ahol a gyertyákkal megvilágított helyiségben a középen álló asztalon a tanáruk felnyitotta egy Menyhérthez hasonló korú halott koponyáját. Ők körös-körül a lépcsőzetesen emelkedő padoknál álltak, és feszülten figyelték az eléjük táruló látványt. Amikor a tanár leemelte a sapkaszerűen körbevágott csontdarabot az előzőleg leborotvált fejről, és ők meglátták a szürkésfehér, kocsonyaként remegő, barázdált masszát, ami az előttük fekvő emberi lény agya volt, egy emberként hördültek fel. A halott agyának az egyik fele nem a megszokott, szürkés színű volt, hanem bíborvörös. Rögtön tudták mind, mit jelent ez. Elöntötte az agyát a vér.

– Elpattant egy ér a fejében – magyarázta akkor a professzor. – Elegendő ehhez egy egészen pici hajszálér. Már az is katasztrófát okozhat. Tenni semmit nem tehetünk ellene – sem megakadályozni, sem gyógyítani nem tudjuk. A következménye bénulás vagy halál. Ám a beteg idővel meg is gyógyulhat. Magától. – Kis szünet után még hozzátette: – De egy esély mégiscsak van. Radikális beavatkozásnak számít, ám már az ősidőkben is alkalmazták. Sikerrel. Manapság nem elfogadott módszer, és nagy bátorság kell ahhoz, hogy éljenek vele. Ugyanis… akár a páciens életébe is kerülhet, pedig lehet, hogy amúgy túlélné. Ezért hát nem is ajánlom az uraknak, hogy ehhez folyamodjanak. Könnyen megüthetik a bokájukat.

– Hát akkor mit tegyünk egy ilyen beteggel? – kérdezte az egyik hallgató.

A professzor rövid hallgatás után megrázta a fejét.

– Semmit.

Végül aztán, a hallgatói unszolására, elmondta annak a bizonyos ősi beavatkozásnak a lényegét. Valóban radikális, sőt brutális eljárás volt, ámbár meglehetősen egyszerű.

Mártonfi felegyenesedett, és a vele szemben álló báróra tekintett.

– Kérem, távozzanak a szobából. Én megpróbálok valamit tenni érte. De figyelmeztetnem kell magukat: nem biztos, hogy sikerülni fog. Szükségem lenne viszont az orvosi táskámra. Elküldenének egy szolgálót érte? A szobámban van, az ágyam alatt.

– Majd én elhozom – ajánlkozott rögtön Bálint.

– Nem! – szólt rá Bertalan, ám mire ezt kimondta, a fiú már ki is szaladt a szobából. A báró szeme összeszűkült, a szája pengevékonyságúra keskenyedett. Láthatóan nem tetszett neki, ahogyan a fia a nevelő első szavára készségesen ugrott, míg az ő utasításaira, tagadhatatlan tekintélye ellenére, gyakran fittyet hányt. Ám most nem volt alkalmas rá az idő, hogy ezt szóvá tegye. Fontosabb dolgok forogtak kockán. Talán Mártonfi képes megmenteni az öreg Menyhértet. Ha ez sikerül neki, azzal csak még nagyobbat fog nőni a fia szemében. És mi tagadás, az övében is.

• • •

Másnap Menyhért nagyapó már bekötözött fejjel, lehunyt szemmel üldögélt a tornácon egy hatalmas faragott székben. Bálint mellette ült egy zsámolyon, és buzgón hessegette az öreget megkörnyékező legyeket.

– Tényleg meglékelte a koponyáját? – kérdezte az egyik fiatal szolgálólány szörnyülködve a szakácsnőtől, miután már vagy ötödször kilesett a konyhaablakon, és jó alaposan megnézte a tornácon ülő lábadozót. Pósánné keresztet vetett, mielőtt válaszolt volna.

– Bizony, én is így hallottam. Tán megszállta az ördög a Menyhért urat, és így eresztette ki belőle, a lyukon keresztül. Én nem tudom – megvonta a vállát –, de az bizonyos, hogy ma már sokkal jobban van a „vén kuruc”. Nézd csak meg, lyányom, már az unokájával beszélget.

Menyhért nagyapó valóban magához intette Bálintot, aki felállt és az öreg füléhez hajolt.

– Itt vagyok, Nagyapó – suttogta. – Mondani kívánsz valamit? Lőrinc mester szerint kímélni kell magadat. Talán nem lenne szabad még beszélned.

Menyhért a nyakánál az inge alá nyúlt, és ott babrált valamivel. Ám nem boldogult, ezért újra intett Bálintnak, hogy segítsen neki. A fiú benyúlt az öreg inge alá, és onnan egy bőrszíjon lógó holmit húzott ki.

Első látásra közepén kifúrt régi pénzérmének tűnt. Ebbe a lyukba fűzték a bőrszíjat, amellyel Menyhért a nyakába akasztotta. Bálint csodálkozva bámulta. Eddig még sohasem látott semmit a nagyapja nyakában, holott valószínűleg nagyon régóta itt hordta.

– Mi ez, Nagyapó? – kérdezte, megfeledkezve arról, hogy nagyapjának még nem lenne szabad megszólalnia.

– Egy libertás – mondta az öreg, és a szeme újra a régi fényében csillogott. – Rákóczi apánk rézpénze. Fordítsd csak meg!

A fiú engedelmeskedett, és ekkor meglátta a latin feliratot: pro libertate.[9] Igen, ez ismerős volt. Pro patria et libertate[10]– ez volt a kurucok jelszava. Hát ezért nevezték a pénzt libertásnak.

Menyhért egy mozdulattal elszakította a bőrszíjat, és a tenyerébe fogta a fiú kezét, amelyben a rézpénzt tartotta.

– Neked adom – súgta.

Bálint megrázta a fejét.

– Nem fogadhatom el. Ez a tiéd, Nagyapó. Még nem fogsz meghalni, Lőrinc mester mondta. Sikerült a műtét, amelyet elvégzett rajtad. Kérlek, ne add még nekem.

Menyhért szemébe könnyek gyűltek.

– Ne vitatkozz! – mondta. – Nálad van a helye. Én már… lehet, hogy még élek, de nálam már mit sem ér egy libertás. Nálad, fiacskám, még csodát tehet. Tudom, hogy te fogod továbbvinni atyám hagyatékát.

Bálint az ujjait az érme köré zárta, és a szívéhez szorította.

– Köszönöm, Nagyapó! – suttogta. – Ez a leggyönyörűbb ajándék, amit valaha kaptam. Ígérem, hogy igyekezni fogok kiérdemelni. A hazáért és a szabadságért fogok harcolni én is.

Menyhért elmosolyodott, és büszkén figyelte, ahogyan Bálint a saját nyakába kötötte a vékony bőrszíjat, majd az inge alá bújtatta a libertást.

Egyikük sem vette észre Lőrincet, aki a betegét ellenőrizni jött ki a tornácra, és a nyitott ajtó mellől nézte végig a jelenetet. Bálint utolsó szavai hallatán elsápadva az ajtófélfának dőlt, és mindkét kezével belekapaszkodott.

Az ostoba öregember! Úgy tűnik, teljesen meghibbant. Ha ezt tudta volna, a kisujját sem mozdítja érte tegnap éjszaka.

Még hogy libertás! Még hogy Rákóczi! A vesztét kívánja ennek a gyereknek? No, majd ő tesz róla, hogy kiverje a fejéből ezt a sületlenséget. Hősnek lenni szép és magasztos cél az ember életében. Ám a hőst és a bolondot gyakran csak egy hajszál választja el egymástól. Bizonyos korokban pedig sokkal kevésbé veszélyes bolondnak lenni, mint hősnek.

Jegyzetek

1 Vászon.

2 Sebész. (görög-latin)

3 Rátz Sámuel orvosprofesszor. Sebészet címmel könyve is megjelent magyarul a 18. század végén.

4 Unokatestvér. (francia).

5 1707-ben az ónodi országgyűlésen mondta ezt Bercsényi Miklós I. József császárról.

6 Házitanító. (latin)

7 Görög filozófus. A névben felismerhető a démosz = nép szótő.

8 Sátoraljaújhely.

9 A szabadságért. (latin)

10 A hazáért és a szabadságért. (latin)

Tartalom

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

Epilógus

Jegyzetek

Tartalom

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípus
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Donegal One – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0