KÖMLŐDI

FERENC

ÖRÖKLÉTEK

Az emberiség útja a kreatív
szuperintelligencia és a csillagok felé

Kömlődi Ferenc: Öröklétek: Az emberiség útja a kreatív szuperintelligencia és a csillagok felé

Copyright © Kömlődi Ferenc, 2026

ISBN: 978 963 598 513 5 (epub)

Lumen Kiadó

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Müller Péter

Szerzőfotó: Bolega Niki

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Krausz Veronika

Korrektor: Nagy Márton, Takács Zsolt

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: ismeretterjesztő irodalom, tudomány

TARTALOM

PROLÓGUS Transzhumán pillanatok

ELSŐ RÉSZ Új Felvilágosodás

ELSŐ FEJEZET Nem ért véget a történelem

MÁSODIK FEJEZET Exponenciális technológiák

HARMADIK FEJEZET Transzhumanizmus

MÁSODIK RÉSZ Eseményhorizontok

NEGYEDIK FEJEZET Az adat mindenhatósága

ÖTÖDIK FEJEZET Fuck the system

HATODIK FEJEZET Identitásstratégiák

HETEDIK FEJEZET Új idők új terei

NYOLCADIK FEJEZET Machina ludens

KILENCEDIK FEJEZET Az evolúció új irányai

TIZEDIK FEJEZET Az antropocén viharai

EPILÓGUS Poszthumán pillanatok

Köszönetnyilvánítás

Fogalom- és névtár

A szerzőről

Jegyzetek

PROLÓGUS
Transzhumán pillanatok

„Istenek alkonya, poszthumánok hajnala” –
szólt a Joker Marsra szállás közben

Szingapúr 2065-ben ünnepli függetlensége centenáriumát. A Marina-öböl víztömegéből az ember uralta világ mementójaként emelkedik ki két ikonikus épület: a háromtornyú Marina Bay Sands szálloda, egyben üdülőkomplexum, és a kinyíló lótuszvirágról mintázott MűvészetTudomány Múzeum (ArtScience Museum).

Az évforduló előestéjén közöttük bolyong, igyekszik művésszé válni, elsajátítani a csak a Homo sapiensre jellemző kreativitást Geomancer, a munkáját végleg befejező környezet- és határvédő műhold, egy lázadó mesterséges intelligencia (MI).

A poszthumán tudatosságról szóló, közel ötvenperces videó a Londonban élő maláj–kínai Lawrence Lek 2017-es alkotása. Az egyedi kameramozgások, a letisztult vizualitás, az elidegenítő, mégis mély érzelmeket kiváltó hanganyag lenyűgöz, elmerülök az ember nélküli terekben, együtt vívódom az MI-vel…

A Geomancert a Ludwig Múzeum 2022. őszi „Nem vagyok robot.” A szingularitás határain[1] kiállításmegnyitóján láttam, elementárisan hatott, ott és akkor állt össze bennem, hogy könyvet fogok írni a transzhumán kultúráról.

*

Az 1990-es évek közepe, a technokultúrát bemutató, a Fénykatedrálishoz[2] végzett anyaggyűjtés óta foglalkozom a transzhumanizmussal. Akkor ismertem meg a jellegzetesen kaliforniai, jövőorientált eszmeáramlatot, és azonnal beszippantott. Teljesen azonosulni egyetlen gondolatrendszerrel sem lehet, mert az már hit, és nem racionális világkép, de a távolságot és a kritikus szemléletet megtartva, a mai napig transzhumanistának tartom magam.

Elfogadom alapvetését, hogy az evolúció nem ér véget az emberrel, hogy mostani és közeljövőbeli csúcstechnológiákkal nemcsak beavatkozunk, hanem irányítani is tudjuk a folyamatot. Transzhumanista megoldásokkal (MI, ember-számítógép interfészek, szintetikus biológia, nanotech) szellemi és fizikai képességeink jelentősen feljavíthatók, az élettartam meghosszabbítható. Az emberi állapot nem végleges: Homo sapiens és high-tech közös fejlődésével új létformák alakulhatnak ki, miközben már útjára indítottuk a természetesnél gyorsabb gépi evolúciót. Ha megértjük őket, ezekkel a technológiákkal megakadályozható a klímakatasztrófa, és a világűrbe is kirajzhatunk.

*

Szingapúr, Marina-öböl, 2014. január. A monumentális épületegyüttes 2561 szobás szálloda, kongresszusi-kiállítási és bevásárlóközpont, múzeum, színház, celebszakácsok fémjelezte éttermek, kaszinó, lebegő kristálypavilonok rendszere. Aszimmetrikus lábakon álló, felfelé keskenyedő három toronyként, görbülve szökik az égbe; a tetőn végtelenített medencéivel, kertjeivel és futópályáival a gördeszkává laposított, űrhajó forma égi híd, a Skypark köti össze őket.

Közvetlen közelben még különlegesebb formák, a Kertek (Gardens by the Bay), a Marina-víztározó szélén két hűtött télikert, a száraz mediterrán éghajlatot utánzó Virágkupola és az ezer–háromezer méter közötti trópusi hegyvidék klímáját szimuláló Felhőerdő üvegházai irdatlan méretű tetőkkel, belső támasztékok nélkül, mégis kecsesen, légiesen emlékeztetnek a jövő szépségére, környezeti lábnyomunk eltüntetésére. Az esővizet a felszínről gyűjtik össze, s keringetik az éjjel változatos színekben ragyogó Szuperfákhoz kapcsolódó hűtőrendszerben. A látképet uraló, huszonöt–ötven méter magas fák, tizennyolc építmény, lenyűgöző vertikális kert; ezek bocsátják ki a forró levegőt, hűtik le a vizet.

A hotel és a kertek futurisztikus tündérmese. Minden clean, mintha világot megváltoztató esemény után, és nem előtte járnánk, mintha a technológiai szingularitást követő időkben élnénk már, amikor a gépi értelem túllépte az emberi intelligenciaszintet.

Akkori és korábbi sci-fi olvasmányélményeim ugrottak be. Mind a szingapúri hangulatra rímelt: Iain M. Banks Kultúra-regényei, Charles Stross Accelerandója, Greg Egan Diaszpórája és Hannu Rajainemi Jean Le Flambeur trilógiája. Cyberpunk és posztcyberpunk utáni transz- és poszthumán irodalom, az evolúciómérnökké előlépett ember új világolvasata.

Bő tíz évvel később MI-k írnak verset, generálnak képet, partnerként vesznek részt kreatív folyamatokban.

*

London, Charing Cross, 2007. augusztus vége. Deák Ambri (Amb) barátommal járjuk a késő esti, kora éjszakai várost, a kilencvenes évek első számú elektronikus tánczenei világszínpadát. De ez már nem az a London, ez már az ezredforduló utáni, zeniten túli, csodát nem váró, hétköznapjait élő világváros, szürke, mégis érzéki dekadenciával, poszt-millenniumi hangulatokkal.

Ebből a hátországból indult William Emanuel Bevan aka Burial, és robbantotta atomjaira posztdubstepjével, 2006-os első (Burial) és 2007-es második (Untrue) albumával a zenei jelent és múltat. Az éjszaka hangjai, transzhumán muzsika, ugyanazokkal az e világian túlvilági, tündérmesei elemekkel, mint a szingapúri kertek.

2005-re kifulladt az elektronikus tánc- és kevésbé táncolható zenék diadalmas első hulláma, helyben toporogva, mainstreammé váltak a klasszikus stílusok: techno, house, trance, drum ’n bass, breakbeat és a többiek. Máig születnek élvezhető, minőségi számok ezekben az irányzatokban, de már nem az alkotás, hanem a technológia a nóvum bennük. Zenei forradalmakra régóta képtelenek, önmagukba záródtak. Csak magukon túllépve, magukat felszámolva tudnának ismét innovatívvá válni, de az nem techno és a többi, hanem valami más lenne.

Az innováció stafétabotját átvevő Burial, kiadója, a Hyperdub és hasonló szellemű alkotók szabadították ki tánczenei béklyóiból az elektronikát.

*

2019 őszétől 2024 tavaszáig digitális nomádként jártam Latin-Amerikát, és naponta belefutottam a reggaetonba. Az első pillanattól kettős hatást gyakorolt rám: kommersz kacatnak tartottam, viszont megfogtak a csak ott átélhető hangulatokhoz és az utca művészetéhez, a jellegzetes muralokhez kapcsolódó, egyedi ritmusai, kedvenc helyszíneim, Cartagena Getsemani negyede, Poblado (Medellín), Buenos Aires-i underground klubok fülledt világa. Mexikóvárostól Valparaísóig a begyöpösödött rendszerek, társadalmi hierarchiák, politikai berendezkedések a helyi street artban és zenében kifejeződő, elementáris erejű elutasításától pulzált a kontinens.

Nagyon mélyre kellett ásnom, hogy megtaláljam a reggaetonon és innovatívabb leágazásán, a neoperreón túlmutató, a transzhumán kultúrához kapcsolódó réteget: napjaink Aphex Twinje, de a zseniális elődtől markánsan különböző Arca és mások, például Entrañas vagy az andalúz GAZZI munkáit.

*

Szöul, 2018. szeptember. Dél-Korea fővárosa kelet-ázsiai referenciapont, mint Szingapúr és Hongkong. Vagy Tokió. Ezekben a metropoliszokban formálják a jövőt, ami Szöulban egyelőre új kezdet nélküli „poszt”, mert ott még nem ért véget bizonyossággal egy korszak, egy világ, mint a sterilen tökéletes, hibátlanul jól fésült Szingapúrban.

Az első jövősokk az Incshon reptér: posztcyberpunk és transzhumanizmus sokadszorra találkozik, ezúttal a kávéfőző és információs robotok, áttetsző humanoidfej és jégkrém-ATM, cizellált fémszerkezetek és absztraktfehér üres felületek, csúcstechnológia- és csúcsdesign-bemutató, tompa színű objektumok mértani rendjében.

Második jövősokk: Dongdaemun Design Pláza (DDP), az iraki-brit sztárépítész, Zaha Hadid (1950–2016) egyik csúcsműve. A szimultán kecses és gigantikus alumínium-acél-beton-kő képződményben hibátlanul érvényesülnek a környezetbarát szempontok; napelemek és hulladék-újrahasznosító rendszer figyelmeztet: ez az utolsó előtti óra, aztán Szöult is ellepi a víz… A légiesen monstre belső terekben életre kelnek a populáris kultúra, játék- és cybervilág, e-sportok és trash egyszer hagyományosan ábrázolt, máskor 3D szkennelt és nyomtatott ikonjai. Giccs és magasművészet sokadjára, talán végérvényesen talált egymásra bennük.

Az ezüstös-szürkés épületegyüttes üzenet az ember utáni jövőből. Egy, az űrből érkezett és a földi évszázadok során fura hibriddé vált MI, az épület előtt álló genderfluid poszthumán szoboralak mutatja be kései utódainknak a korai huszonegyedik századot.

*

A huszadik század végét két új kultúra határozta meg: az 1972-ben indult posztmodern, majd 1984-től a techno. Pontos születési dátumokat nehéz megjelölni,[1] és mindig, így a transzhumán esetében is utólag tesszük s állítjuk: 2005 körül kezdődött.

Kultúrák váltják, de ritka esetektől eltekintve, radikálisan nem szüntetik meg egymást: a fősodorrá alakuló új mellett tovább él, lassan sorvad el, rosszabbik esetben bóvliba megy át az előző mainstream.

Új kultúrák másként diszruptívak, mint az új technológiák. Azok alapjaiban alakítják át vagy szorítják háttérbe a megjelenésükig a piacot uraló megoldásokat. Gyökeresen eltérő üzleti modellt kínálnak, nincs folyamatosság, csak szakadás, mint volt a mobiltelefon a vezetékes, vagy a Netflix a Blockbuster kárára. A kultúra másként működik, türelmesebb.

Most posztmodern, techno és transzhumán él egymás mellett. Hosszabb távú dominancia szempontjából az innováció mértékének folyamatos eltolódása a lényegi különbség köztük. Egy ideje a transzhumán kultúra a leginnovatívabb.

*

Technológiák mindig markánsan hatottak a kultúrára, a posztmoderntől kezdve azonban még egyértelműbb, diszruptív tech esetében különösen látványos a hatás. Kulturális termékek létrehozása egyre több high-tech készséget igényel, a kortárs műalkotások jelentős része tudomány-művészet, sok művész egy személyben alkotó, futurológus, szoftverfejlesztő és adattudós. Nemcsak festők vagy szobrászok, hanem – inkább – a környezetet is kidolgozó, a szereplőket, mozgásukat és interakcióikat megtervező álló- vagy mozgóképteremtők.

A technológiai fejlődés viszont annyira felgyorsult, hogy az evolúció által a szavannán élő őseink túlélésére „huzalozott” emberi agy egyre nehezebben követi. Testrészeink gépi kiterjesztései segítenek, ember-gép hibrid rendszerek alakulnak ki, és egyelőre humán irányítással, de a gépi támogatás megkerülhetetlen a kortárs művészetekben, hőseim, például Refik Anadol, Sougwen Chung, Lawrence Lek vagy Neri Oxman munkáiban.

*

A transzhumán kultúra részben (és nem csak a technológiai alapok miatt) a technóból nőtt ki, aztán teljesen mássá fejlődött. Eredetében is, stílusaiban és tematikájában pedig különösen nagyok a különbségek. A techno ipari gyökerei erősebbek, önállósult indusztriális-posztindusztriális hibrid, míg a transzhumán jellegzetesen posztindusztriális. A techno és a modernizmus között masszívak a kapcsolódások, a transzhumán esztétika viszont közelebb áll a posztmodernhez.

A techno – főként a cyberpunk irodalom és képregények, mangák és animék, korai elektronikus tánczenék és a technokor filmművészete – stilárisan jóval egységesebb az eklektikus transzhumánnál. A transzhumán kultúrában nincs Tokió- és általában Japán-kultusz, Hongkong sem fontos már. Monokróm felületek, metropoliszok éjszakai neonorgiája helyett az akár a Földön is megjelenített kozmosz fényeire és hangjaira tevődött a hangsúly. A váltást plasztikusan szemléltetik például a William Gibson Neurománca (1984) és Hannu Rajainemi Kvantumtolvaja (2010), Ridley Scott Szárnyas fejvadásza (1982) és Denis Villeneuve Érkezése (2016) közötti stiláris különbségek. Örökösen vibráló földi közegek helyett nyugtatóbb színekkel ábrázolt, „világvége utáni” mérhetetlen terekben, űr- és űrhajóvárosokban bonyolódik a cselekmény, stroboszkóp helyett meteorfény világítja be környezetünket. A transzhumán a szó szoros értelmében is légiesebb, lebegőbb, cseppfolyósabb, éteribb – és változatosabb. Letisztultabb is – gondoljunk például Lek Geomancerére, és vessük össze, mondjuk, Robert Longo 1995-ös Gibson-adaptációjával, a Johnny Mnemonickal.

A transzhumán zene nem zárt világ, egyszerre atonálisabb és dallamosabb, több az ellenpontozás, a végletesség (Arca: Kick i-iiiii, 2020–21), elképzelhetetlen a technóban meghatározó, önálló stílussá vált minimalizmus (Plastikman: Consumed, 1998). Kevésbé repetitív, gyakoribbak az ugrások, hirtelen vágások, míg a technónak az ismétlődés, a kiindulási állapot fejlettebb változatába visszatérő loopok, az „örök újrakezdés” az egyik alapja.

Tematikailag a transzhumán kultúra kozmikusabb dimenziókat fog át, jobban magába szív olyan tudományterületeket, technológiákat, mint a kvantummechanika, a multiverzumok és a mesterséges intelligencia. Jelenleg főként az MI határozza meg, míg a technokultúrát leginnovatívabb szakaszában az internet, a játékok, a korai virtuális közösségek és a cyborg alakja uralták – David Cronenberg eXistenZe (1999) az egyik, Spike Jonze Herje (A nő) (2013) a másik oldal. A transzhumán teremtő, például az ötödik generációs robottársnál tartó képzőművész-performer Soungwen Chung számára az intelligens gép nem metafora, hanem valóság, mert szimbiózisban alkot vele.

A transzhumán kultúra ugyan az új földtörténeti kor, az antropocén eddigi legadekvátabb kultúrája, mégis kevésbé Föld-, ember- és ember-gép központú; a cyborg utáni evolúciót kitekintés helyett beépíti tematikájába. A térábrázolás is árnyaltabb, sokrétűbb: fizikai és virtuális valóság ellentéte feloldódott, természetesebb a kettő közötti átjárás, a történetek egyre több dimenzióban játszódnak, hihető, és nem mesebeli az időutazás. A techno nagy narratívája az ember-gép kapcsolat, a transzhumáné az evolúció új irányai, a transz- és a poszthumán létezés. Míg a techno kevesebbet, háttérleírások kivételével alig foglalkozik társadalmi-gazdasági, politikai kérdésekkel, addig a transzhumán kultúrában felerősödött a minden elutasítása; hangsúlyosabb a bioszféra, a természet, amit a szomorú tények is indokolnak: 2025-ben fenyegetőbb a klímaváltozás, mint az ezredforduló körül volt.

*

Medellín, Poblado-negyed, 2024. január eleje. Dél-Amerika egyik legdinamikusabban fejlődő nagyvárosának Modern Művészeti Múzeumában természet és technológia kapcsolatát bemutató videót nézek. Minden, még a mesterséges intelligencia is bezöldült.

Pár nappal korábban a legendás Comuna 13 negyedben, street art és retróként ható kortárs pszichedelia hipszterparadicsomában, a közelmúlt emlékezetében jártam. Az egykor rettegett barrio ma turistaparadicsom, Pablo Escobar, a kartell és a nyolcvanas–kilencvenes évek távolodó-halványodó múlt, de a jövőt mégsem ott, hanem a múzeumban és Poblado utcáin láttam.

Az előző éjszakára gondolva állt össze a kép: a város hangulatai ugyanazt a minden utáni valóságot juttatták eszembe, mint tíz éve Szingapúr. Itt viszont senki sem jólfésült, sterilitásnak nyoma sincs – kokaingőzös multikulti forgatag izzik az erotikában, hedonista expatok és mulatásra mindig kapható helyiek, gyönyörű latinák és nem-binárisok táncolnak reggaeton utáni elektronikára. Transzhumánba tart a karnevál.

A múzeumból távozva, kulturális havilap, a helyi Generación elemzését olvasom a „metamorfózis évében”, 2023-ban a világon vírusként végigsöprő ChatGPT-ről és MI-forradalomról.[3]

*

A transzhumán kultúra hét téma köré szerveződik.

Az adat mindenhatósága: az adatrobbanás, a big data által felhalmozott, exponenciálisan növekvő adatmennyiséget az ember egyre nehezebben vagy egyáltalán nem képes kezelni, gépi segítség nélkül nem talál bennük rejtett mintázatokat, nem nyer ki belőlük hasznos infót. Az adat szó mágikus tartalommal telítődött, a kultúra „mindenható” alapja, adatok és összefüggéseik, adatkészletek és mintázataik megjelenítése kulcsfontosságú alkotótevékenység.

Fuck the system: a politikai rendszerek folyamatosan „alulteljesítenek”, eltávolodnak az egyéntől, groteszk technofeudalizmusba mennek át. Leghitelesebben gúnyos anarchista-libertariánus elutasítással viszonyulhatunk hozzájuk. A közösségi média térnyerésével, összeesküvéselmélet-divattal és félretájékoztatással, dezinformációval és mélyhamisítványokkal (deepfakes), a hagyományos média szerepvesztésével, „igazság utáni” világban élünk. Csak az alulról szerveződő, szűk és átlátható közösségek jelentenek ideig-óráig működő menekülési útvonalat, rombolhatják eredményesen a rendszert.

Az identitás multidimenzióssá válása: a történelmet a szabadság egyre magasabb szintje felé ívelő folyamatnak feltételezve, a globalizált világ fejlett információs társadalmában egyéni és közösségi identitás is homogénből heterogénné, etnikai alapúból multikulturálissá alakul át. Fizikailag és jelképesen is előbb átjárhatóvá válnak, aztán megszűnnek a határok, a fejlődés – a ciklikusan visszatérő és harsány rendpártiság ellenére – csúcstechnológiákkal felerősített kisebbségek önmegvalósítása, hagyományos nemi korlátokat átlépő, nem-bináris identitások, transzhumán identitás, a komplexitás magasabb szintjei felé tart.

Az új identitások újfajta tereket laknak be: jelenlegi fizikai tereink emberalapú és ember nélküli infokommunikációs megoldásokkal beágyazott/behálózott okos településekké fejlődnek, értelmüket vesztik a fizikai és a virtuális világ, valóság és szimuláció közötti különbségek. Univerzumunk a multiverzum része, ahol az időutazás is megvalósítható, de az is lehet, hogy szimulációban élünk. Az építésznek ezeket a környezeteket és időket, a világűrt, a bennük lakó, nem csak humán személyiségeket is figyelembe kell vennie tervezéskor.

Ember-gép/MI együttműködés: humán és gépi intelligencia szimbiózisban, egymást erősítve, és nem egymás ellenében, is-is és nem vagy-vagy alapon fejlődik. A Homo sapiens gépi intelligenciát teremtett, a gépi intelligencia fejlődése visszacsatolási hurokként (feedback loop) hat ránk, aztán finomhangoljuk a gépet, utána a gép minket és így tovább, mert a „szavanna-agyat” csak így tudjuk végleg magunk mögött hagyni. Az MI az alkotót támogató eszközből alkotótárssá, majd önálló alkotóvá válik.

Az evolúció új irányai: az ember saját ura, az evolúció irányítója lett. Egyrészt sejtautomatával, mesterséges élettel és a belőlük kialakuló entitásokkal, rendszerekkel, illetve az MI-vel elindítottuk a gépi evolúciót. Másrészt, a biológiaalapú, de posztbiológiaivá váló „evolúcióváltozattal” előbb ember-gép hibridek, majd a világűrbeli körülményekhez alkalmazkodó, távoli égitesteket földszerűvé alakító, földön kívüli idegen civilizációkkal kommunikálni képes poszthumán lények jelennek meg.

Megakadályozható a klímakatasztrófa: ha a tudományos-technológiai fejlődés nem lassul le, ha a döntéshozók nem a környezetkárosító technikák mögötti ipari lobbik érdekeit szolgálnák ki, ha – és ez egy nagyon nagy, kétségbeesett „ha” – vezető politikusok képesek lennének rövid távú és önös érdekeiken messzebbre tekintve, tényleg felelősen gondolkodni, akkor hatékony high-tech kombinációkkal, megfontolt geomérnöki tevékenységgel eredményesen léphetnénk fel a klímaváltozás klímakatasztrófává válásával szemben. Versenyt futunk az idővel, mert ha nem érjük el a technológiai fejlettség szükséges szintjét, bekövetkezik a katasztrófa, a túlélők pedig csak álmodozhatnak transz- és poszthumán jövőről.

*

Budapest, Fényművészeti Múzeum (Light Art Museum), 2024. szeptember.

A világviszonylatban is egyedülálló LAM[4] 2022 őszén, az egykori Hold utcai piac helyén nyílt meg; gyűjteménye évente, szeptemberben cserélődik, a 2023-as Super Luminalt a 2024-es Phantom Vision – Az érzékelés mélyáramlatai követte. A mindenkori kiállított anyag szimultán tegnap, ma és holnap, bár már az „ős” alapító-elődök, Moholy-Nagy László (1895–1946) és Kepes György (1906–2001) munkái, a Fényjátékok (1932) és az Izzó oszlopok (1973) is múlt helyett a jövőt, a tegnap holnapját vetítették előre.

Az érzékelés kapui mögötti, felszíne alatti transz- és poszthumán tereket, csillagközi metropoliszokat és az űr magányát tölti be a fény. A halláson túli frekvenciák mélyrétegeibe, az elektromágneses spektrum nem látható tartományaiba merülünk alá; csillagként ragyogó pontokat, részecskéket, majd sejtelmesebb, összetettebb alakzatokat, hullámokat és törésüket, agyi ideghálók mozgásait, mikro- és makrokozmikus folyamatok észrevehetetlen mintázatait észleljük.

Csukott szemmel, ébrenlét és félálom között, a teljes teret betöltő, 360 fokos vetítésen érzékeljük a végtelent (Katona Kati: Immensia, 2024). Művész és intelligens algoritmus együttműködésének eredményeként szemléljük több ezer ember álmát (Fuse: Onirica.Atlas, 2024). Installáción elevenedik meg a tér látható elemei közötti űr, jelenik meg szivárványszínekben a fehér fény (Yasuhiro Chida: Analemma, 2019), alakul át homoksivatag lassan hömpölygő színátmenethullámokkal a világóceán ki tudja, meddig magányos szigetévé (Sztojánovits Andrea: Oázis, 2021–2023). LED-fal-animáción virtuális vízesés lép interakcióba okostelefon-vakuk fényével, s fedezzük fel a víz számtalan aspektusát, kapcsolatunkat a négy őselem egyikével (Iregular: As Water Falls, 2022).

A 2025. szeptemberben indult évad kiállítási anyagának címe Több mint ember (More than Human), mert a világ nem körülöttünk forog, és ugyanúgy a túlélés hálózatának szereplői vagyunk, mint más fajok, folyamatok és rendszerek.

Végigálmodjuk az életet.

A transzhumán álom a fénysebesség kijátszása féreglyukakkal, tér-idő görbületekkel és más holnapután-utáni technológiákkal, hogy még gyorsabban, szuperlumineszcens tempóban, poszthumán lényekként száguldjunk a csillagok között, s fedezzünk fel titokzatos bolygórendszereket, galaktikus civilizációkat.

1 A posztmodern „hivatalos” kezdete 1972. július 15. Ekkor robbantották fel a modernizmus egyik megtestesítője, Le Corbusier tervei alapján épített, később lakhatatlannak bizonyult Pruitt-Igoe lakótömböt St. Louisban (Missouri állam). A technokultúra az archetipikus cyberpunk regény, William Gibson Neurománcának megjelenési évében, 1984-ben indult világhódító útjára. A dátumkiválasztás önkényes, mert ugyanígy lehetne a Szárnyas fejvadász bemutatója, 1982 is.

ELSŐ RÉSZ

Új Felvilágosodás

„Azt is beszélték akkoriban, hogy megvilágosodnak az emberiség alapvető misztériumai: a Könyvtár és az idő eredete. Valószínű, hogy vannak szavak, melyekkel e súlyos titkok megmagyarázhatók; ha a filozófusok számára nem volna elegendő, a sokarcú Könyvtár bizonyosan megalkotta a sose hallott nyelvet, ami kell hozzá, s e nyelv szótárát és nyelvtanát.”[1]

ELSŐ FEJEZET
Nem ért véget a történelem

Azt hitte, szimmetrikus, de nem volt az,
majd letörölt egy könnycseppet a sas

A kilencvenes évek 1989. november kilencedikén, a berlini fal lebontásával kezdődtek, 2001. szeptember tizenegyedikén a dél-manhattani ikertornyok összeomlásával értek véget.

A tornyok millenniumi álmainkat temették maguk alá. Fukuyamával együtt hittük, hogy vége a történelemnek,[1] és keservesen csalódtunk. A legvidámabb évtizedből, retrospektíve az aranykorból józanított ki a terror.

Elektronikus tánczenei partikon ugrottunk ki a tér-időből, a frenetikus ritmusokra generációk, kései boomerek, X-ek, korai millenniumiak meneteltek vágyakkal teli a még szebb jövőbe, vártuk az ezredforduló és a rá következő idők csodáját. A kommunista diktatúrák, a keleti blokk bukásával diadalmaskodott a liberális demokrácia, egyetlen szuperhatalom maradt talpon, a Pax Americana nevében rendeződött át az 1980-as évek közepétől, Mihail Gorbacsov hatalomra kerülésétől a társadalmi-gazdasági fejlődés pozitív hajtóerejeként működő világpolitika, a „papa politikusai” helyére cool, legalábbis annak tűnő arcokat választottak a polgárok: Bill Clintont és Tony Blairt.

A határok megnyíltak, a földkerekség globális faluvá vált, Dél-Afrikában összeomlott az apartheid rezsim. Úgy éreztük, soha nem jártunk ennyire közel a „szabadság, egyenlőség, testvériség” gyakorlati megvalósulásához, pedig a jóléttel párhuzamosan a társadalmi-gazdasági egyenlőtlenségek is nőttek, csak a nagy lelkesedésben és lendületben alig figyeltünk rájuk.

A technológiai fejlődés növelte optimizmusunkat: Tim Berners-Lee feltalálta, berobbant, futótűzként terjedt és demokratizált a vadnyugat hőskorára, a „határvidékre” emlékeztető world wide web, tarolt az innováció, virtuális valóságról fantáziáltunk, az örök élet bűvöletében bontogatta szárnyait a transzhumanizmus, spiritualizálódott az IT, semmiből és a semmire szöktek az égbe online vállalkozások tőzsdeindexei, győzött a technoforradalom.

Közben kataklizmákat, a futurológia „vadkártyáit” (wild cards) vetítették előre „gyenge jelzések” (weak signals): etnicista alapon gyilkolásztak a balkáni és a csecsen háborúkban, kirügyezett az iszlám radikalizmus, éledezett az al-Káida. Jichak Rabint, az izraeli–palesztin béke zálogát szélsőséges honfitársa ölte meg. A Szovjetunió megszűnése után, Oroszország demokratizálódása gyors elszegényedést és 1998-as tőzsdekrachot hozott, majd jött Vlagyimir Putyin.

A klímaváltozásról is készültek már vészterhes forgatókönyvek…

Tudomásul vettük, de csak pillanatokra zökkentünk ki, mert buzgón hittük: mindenhol igényt tartanak a nyugati társadalmi berendezkedésre, szabadpiaci kapitalizmusra, csak egyet felejtettünk el: Kelet-Ázsiától Afrika atlanti partjaiig mások a beidegződések, a szokások és a hagyományok.

Aztán kipukkadt a dotkomlufi, lángba borult Dél-Manhattan, a politika hamar negatív hajtóerővé korcsosult. Azóta permanens a válság.

Aszimmetria és web 2.0

A 2000-es évek háborúkról, aszimmetrikus hadviselésről szóltak: Egyesült Államok kontra al-Káida/Talibán, Egyesült Államok és szövetségesei kontra Szaddám Huszein – hiába győzték le, végezték ki az iraki vezért, a hatalmi vákuum teljes káoszt hozott –, a 2001. szeptember tizenegyedikével szabad kezet kapott Putyin lerohanta Észak-Grúziát, gyorsan terjedt a muszlim fundamentalizmus. Lezárult a Pax Americana kora, Kína a világ második szuperhatalmává nőtt, Blair, majd a Munkáspárt bukása a toryk uralmába kódolt brexit felé mutatott.

A demokráciákat a centrumból irányították, eltűntek a balközép és a mérsékelt jobboldal közötti különbségek, értelmét vesztette a hagyományos „bal és jobb.” Célravezetőbb volt már akkor is libertariánus-autoriter vagy még komplexebb tengelyek mentén értelmezni a 2008-as pénzügyi krachra kiüresedő, a válság hatására gyorsan polarizálódó közéletet. Mindkét oldalon, de a jobbon különösen radikális irányba lengett ki az inga.

A korai webet követően, a dotkombuktából talpra állva, lejátszódott az internet második forradalma, a webkettő: közösségitartalom-előállítás, közösségi ötletbörze (crowdsourcing), közösségi finanszírozás (crowdfunding), közösségi hálózatok lettek a trend. A mobiltelefon okostelefonként mobilmindenessé alakult át. A „minden közösségi” hullám ellenére az internet elveszítette naivan anarchikus, vadnyugati jellegét, infokom gigacégek uralta platformmá, a Big Tech játszóterévé lett, a politika egyre súlyosabb jelenlétével és kontrolljával. Nagyvállalatok és államok azóta szövetkeznek, fordulnak szembe egymással, vívják szüntelen harcukat az elménk feletti kontrollért.

24/7 vagyunk online, a net második életterünkké fejlődött, szupersebességre kapcsolva a tartalom- és hírgyártást, -terjedést. Kulcsfontosságú technológiai folyamatok valósultak meg: informatika és kommunikáció összenőtt (ICT), szinte korlátlanok lettek a számítási és adatátviteli kapacitások, összekapcsolódtak az eszközök. Háztartási berendezések, járművek és érzékelők információfeldolgozásra és -továbbításra is képessé váltak, a rendszerek működése intelligens vonásokat kezdett mutatni, támogatva a termékek helyett mindinkább szolgáltatásokat vásárló felhasználók együttműködését.

Az évtized végétől, a következő elejétől mélyben szunnyadó eszmeáramlatok képviselői hallatták hangosabban hangjukat: az alt_right radikális nemzeti-keresztény újjászületést hirdetett, a nemes céllal indult politikai korrektség önmaga dogmatikus paródiájába ment át, szaporodtak a szélsőséges iszlám szervezetek, a magát rendületlenül szuperhatalomnak képzelő Oroszország végérvényesen Putyin diktatúrájává züllött.

A rossz közérzetre reagálva az Amerikai Egyesült Államok 2008 novemberében elnökké választotta a változással kampányoló Barack Obamát.

Fundamentalizmus és high-tech narratívák

Konzervatív fordulat, hideg polgárháborúkba torkolló, tomboló populizmus, Kína változatlan nyomulása, Oroszország szüntelen radikalizálódása, az egy személyben cár atyuska és Sztálin nemzetvezető irányításával, népvándorlások, terrorhullám, ukrajnai irányváltás határozták meg a 2010-es éveket. Hiába szivárgott be a köztudatba, s terjed azóta a valóság differenciáltabb értelmezését kínáló kvantumfizikai gondolkodás, hatása csak kevés területen érvényesül markánsan, például befogadóbbak lettünk a nem-bináris genderidentitással. Ezzel szemben elfelejtettük a homálylogikát (fuzzy logic), a szélvészgyors és faék egyszerűségű kommunikációban újra rászoktunk lecsupaszított ellentétpárokban, nagyon is binárisan, átmenetek nélkül magyarázni a világot: globalizmus kontra nacionalizmus – persze „gondolkodj globálisan, cselekedj lokálisan” –, liberalizmus/libertarianizmus kontra autoritarizmus, kapitalizmus kontra posztkommunista kísérletek (Venezuela és Nicaragua), multietnikumú kontra etnicista/nacionalista nemzetállam (Kolumbia, Szingapúr versus a Kaczyński-féle Lengyelország), demokrácia kontra populizmus, fenntartható fejlődés kontra olajlobbi és károsanyag-kibocsátás.

A klímaváltozás okozta elsivatagosodás miatt tömegek indultak meg a katasztrófaövezetekből. Az Iszlám Állam harcosai lecsaptak a „zónára”, megteremtve a rövid életű új kalifátust: középkor és high-tech ördögi összetársításában online közvetítettek lefejezéseket, kódolva toboroztak az interneten, látványosan erős üzenetekkel reklámozták az erőszak romantikáját. Ez lett a közösségi média hajtotta-hype-olta, reményteli arab tavaszból…

A terrorállam 2019-es bukásával szellemisége nem szűnt meg, csak átalakult, rejtőzködőbb lett, szétszóródott szerte a nagyvilágban. Az öregedő fenegyerek Michel Houellebecq Behódolása[2] erre a valóságra reagált, gúnyosan-cinikusan figurázva ki a modern nagyvárosi ember manipulálhatóságát: a közeljövő Franciaországában szocialista támogatással győz egy muszlim párt, vége a nemi egyenlőségnek, bevezetik a poligámiát, értelmiségiek térnek át a karrier reményében. A regényt ugyanazon a napon adták ki, amikor egy blaszfémiát kiáltó fanatikus testvérpár Allah nevében lemészárolta az erősen valláskritikus Charlie Hebdo szatirikus hetilap szerkesztőségét …

*

2016-ban jött a kataklizma, megtörtént, amit pár évvel korábban nonszensznek gondoltunk: az Egyesült Királyságot polgárai kiszavazták az Európai Unióból (brexit), az Egyesült Államok, elefántcsonttoronyba, washingtoni irodákba zárkózott politikai elitjével szemben, a két nagy párt teljes csődjeként, elnökké választotta Donald Trumpot. Diadalmaskodott az alt_right és a mémgyár, mert Trump is egy mém, popkulturális ikon, celebek celebje és a legnagyobb troll. Ő is, a brexit zászlóvivői is régi recept szerint, de hibátlan médiakampányba újracsomagolt populizmussal szólították meg a leszakadó rétegeket, kilátástalan rozsdaövezetek lakóit, elfelejtett tömegeket.

High-tech és közösségi médiumok mindkét váltásban fontos szerepet játszottak. Az adatelemző, valójában politikai marketinges Cambridge Analytica sok tízmillió Facebook-felhasználó adatait megszerezve, éppen csak, de pont eléggé befolyásolva őket, döntötte el az amerikai elnökválasztást.

Trumppal terjedt el a kedvezőtlen információkat, tényeket kamuhírnek (fake news) beállító politikusi gyakorlat, a post-truth, az igazság utáni világ, a valóság teljes relativizálása. Minden és mindennek az ellenkezője egyszerre igaz és hamis; a jó Donald maga a végtelenített post-truth pillanat. A kampánystratégiákban mára bevett és kötelező tananyag lett a dezinformáció, mert mindenhol alaposan megtanulták a Cambridge Analytica leckéjét.

A mesterséges intelligencia és az érzékelőtechnológia fejlődése megkönnyítette az „elemzőcég” és a brit szavazókat befolyásoló brexiterek munkáját. A big data, a szenzorhálózatok adatgyűjtése, adatok MI-vel információvá alakítása garantálta a szavazópolgári preferenciák tűpontos feltérképezését.

*

Az alt_right, mai változatában a szalonképesebben hangzó New Right (Új Jobboldal) lényege az etnicista nemzetfelfogás, a nemzetállam szélsőséges koncepciójának érvényesítése, bevándorlás- és LMBTQ+-ellenesség, a kritikai fajelmélet (a Földön élő összes ember egyetlen fajhoz, a Homo sapienshez tartozik, így „a” faj biológiai alap nélküli, társadalmi konstrukció) elutasítása, demokráciaexport helyett amerikai izolacionizmus. A szabad piac bűne, hogy lehetővé teszi a homogenitás megszűnését, eltávolodást a hagyományos értékektől – panaszkodnak az „alternatív jobboldal” bajnokai. A multikulturalizmust és a politikai korrektséget zsigerből támadják, nyitottak az összeesküvés-elméletekre: pizzagate, QAnon, Soros György és a „háttérhatalom”, Trump az USA „istencsászára”. Az üzeneteket a hagyományos jobboldalnál modernebb eszközökkel, mémekkel és az online világ lehetőségeit kihasználva kommunikálják. Tartalmaik zöme inkább trollkodásként, semmint megalapozott gondolatrendszerként hat.

Az alternatív jobbosok rokon, de az alt_righton túlmutató, intellektuálisabb, kevésbé szélsőséges és harsány szellemi áramlathoz, a Sötét Felvilágosodáshoz (az NRx-re rövidített újreakciós mozgalomhoz) kapcsolódnak.

A popcornos tömegfogyasztásra zanzásított eredőhöz.

*

A transzhumanizmus szerint a történelem a szabadság kiteljesedéséhez vezető folyamat. Ebben az értelmezésben a reneszánsz és a felvilágosodás volt a múlt évezred két legnagyszerűbb korszaka.

Az alt_right és leágazásai, a reneszánszt átugorva, a középkorba merengenek vissza. A felvilágosodás értékeit tendenciózusan tagadják, a jakobinizmussal és Robespierre terrorjával azonosítva, a történelem egyik legtragikusabb társadalmi, kulturális és filozófiai mozgalmaként, a jelen „morális fertőjének”, a hagyományos értékek elvesztésének origójaként tekintenek rá.

*

„Mi okozza a világ összes problémáját? Ideológia. […] Mi a közös Bushban és Oszamában? Mindketten ideológiák őrültjei. […] Létezik néhány gyönyörűen megöregedett hagyományos ideológia […], sokféle néven futnak, de nevezzük őket progresszivizmusnak és konzervativizmusnak. […] Ami a konzervativizmust illeti, nem minden muszlim terrorista, de a legtöbb terrorista muszlim. Hasonlóképpen, nem minden konzervatív kretén, de a legtöbb kretén konzervatív. A modern amerikai konzervatív mozgalmat […] határozottan megérintette ez a közönség. A választási egybeeséstől is szenved, mert meg kell vetnie mindent, amit a progresszivizmus imád. Bizarr születési rendellenesség, nem tűnik kezelhetőnek. Legtöbben, akik se progresszívnek, se konzervatívnak nem tartják magukat […], vagy mérsékeltek, vagy libertariánusok. […] A mérsékeltekkel az a baj, hogy nincs rögzítve a közép. Elmozdul. És mihelyst elmozdult […], erőszakra ösztönöz. Így a libertarianizmus marad. […] Viszont nehéz nem észrevenni két alapvető tényt. Az egyik, hogy a libertarianizmus nagyon egyértelmű. A másik, hogy soha nem valósult meg sikeresen. […] Nem gyakorlatias. Ezért döntöttem saját ideológia, a formalizmus felépítése mellett” – így indította 2007 áprilisában 2016-ig futó Unqualified Reservations blogját Curtis Yarvin (Mencius Moldbug, azaz Penészbogár Menciusz)[3] kaliforniai szoftverfejlesztő.

A blog az alt_right alapművévé vált, szerzője 2007–2008-ban fejtette ki nagy hatású gondolatait: az amerikai demokrácia kudarcba fulladt kísérlet, vállalatok irányítási szerkezetéhez hasonló, elszámoltatható monarchiával kellene helyettesíteni. Az Egyesült Államokban a tényleges politikai hatalmat az egyetemek és a mainstream sajtó keveréke, a Katedrális gyakorolja, a társadalmat a tömegeknek progresszív értékekről prédikáló „brámin” osztály uralja. A Katedrális egyenlőség és igazság iránti elkötelezettsége erodálja a társadalmi rendet. Politikai reformok folyamatos sorozata helyett a társadalomnak hard resetre és újraindításra (rebooting), aktivizmus helyett passzivizmusra van szüksége, mert jobboldali ellenzék, újreakciós mozgalom nélkül megbukna a progresszivizmus. Yarvin jobboldali libertariánus alapon támogatja az autoritarizmust, mert a politikai szuverenitás megosztottsága kiterjeszti az állam mozgásterét, míg az erős kormányok, egyértelmű hierarchiákkal, minimalisták és fókuszáltak maradnak. Világképében a szabadság – a politika kivételével – minden területen maximális.

Kiáll az azonos neműek házassága, a vallásszabadság – „csak a fizikában hiszek, alapvetően Reddit-felhasználó ateista, megbocsáthatatlanul materialista, teljesen lélektelen vagyok”[4] –, és a személyes droghasználat legalizálása mellett. Magán-jóléti és börtönreformjai viszont a rabszolgaságot idézik – ezt ugyan nem ismeri el –, és azt is állította már, hogy a fehérek genetikai okokból a feketéknél magasabb IQ-val rendelkeznek, vagy hogy egyes „fajok” alkalmasabbak a rabszolgaságra, mint mások. Nem tartja magát a fehér felsőbbrendűség hívének, de nem is „allergiás rá”.

Filozófiája paradoxongyűjtemény: hierarchiapárti, de mélyen ellenez mindenféle kulturális elitet, politikai látomása a monarchia és a „reakció” nyelvén megfogalmazott libertarianizmus, futurizmus. Ateista és sok társadalmi szempontból liberális, a politikai (és általában a) progressziót viszont elutasítja.

Yarvin az alt_right szellemi hátországa, a jobboldali libertarianizmus megkerülhetetlen alakja. A milliárdos kockázati tőkés és PayPal-társalapító Pieter Thiel átvette tőle az Egyesült Államoktól elszakadó, technológiai vállalatigazgatók vezette szigetek ötletét. Donald Trump egykori szürke eminenciása, Steve Bannon imádja a munkáit, Yarvin egyike az amerikai alelnök, JD Vance szokatlan világképét befolyásoló hét személynek/csoportnak (Thiel is köztük van, Vance-t ő futtatta fel politikusként, az üzletember vele „vásárolta be” magát a hatalomba).[5]

*

Gondolatait a hosszú évek óta Sanghajban élő angol filozófus, Nick Land szedte rendszerbe, nevezte el Sötét Felvilágosodásnak. Ők ketten az eszmeáramlat legfontosabb képviselői, nélkülük nem érthető alt_right és New Right, nem lett volna mit aprópénzre váltania a tegnapi Fox News-sztár paleokonzervatív (természetjog alapján álló) Tucker Carlsonnak, és a „kulturális libertariánus”, melegként a melegeket aberráltozó, a katolikus egyházba latin-amerikai szellemiségével új, ember- és földközelibb színeket vivő Ferenc pápát liberális elhajlónak tartó Milo Yiannopoulos sem hirdetné az igét.

Land elképzelései Yarvinra rímelnek, bár kevesebb bennük a libertarianizmus: visszatérés a hagyományos társadalomhoz, abszolút monarchiához, a monarcha persze inkább CEO, de mindenképpen neki kell irányítania demokrácia helyett. Hangsúlyosabbak a klasszikus nemi szerepek, a fizikai fitnesz, az erő. A történelmi fejlődés visszafejlődés, a mai berendezkedés alapja a hiperburzsoázia és hiper-lumpenproletariátus, a társadalom ideális rendezőelve a kapitalizmus korporatív hatalma. A modernizmust élesen kritizáló Land a kapitalizmus melletti kiállásával utasítja vissza a fasizmusvádakat.

A szabadság nem kompatibilis a demokráciával – állítja. Poszt-libertariánus futurizmusa visszatérés az autoritarizmushoz, a jelenkor ideális modellje a Yarvin szemében is példaértékű Szingapúr.

*

A társadalom valaha kialakult összes normáját támadó Land, a „cyberkor Aleister Crowley-ja” munkássága filozófia, kultúra és technológia, jövőigézet és miszticizmus találkozása.[6] Írásai rejtélyes utazások futurisztikus tájakon: okkult ráolvasások, csapongó és nehezen követhető asszociációhálózatok.

Az 1990-es években a Warwick Egyetem Cybernetic Culture Research Unit (CCRU) csoportjában – a cyberfeminista Sadie Plant távozása után vezetőként –, az Absztrakt kultúra füzetsorozat egyik állandó szerzőjeként írta be nevét a techno-cyberpunk/posztcyberpunk mitológiába.[7] Mark Fisher (1968–2017) volt a harmadik alapító-főszereplő, és a csoportban megfordult a Hyperdub lemezkiadót megalapító skót elektronikus zenész és sok mindenki más, Steve Goodman aka Kode9 is. Az akkoriban amfetaminokon élő Land a növekedés drasztikus felgyorsítását követelve, maga is folyamatosan gyorsult, és a gyorsulásvágyból új gondolatrendszert alapozott meg: a Sötét Felvilágosodás mellett a tízes és húszas évek zeitgeistjét szintén befolyásoló, forradalmi, bal- és jobboldali eszmék gyűjtőtárát, az akceleracionizmust.

Land mindig megkérdőjelezte, ahogy a haladásra és a technológiára tekintünk. A felgyorsult fejlődésnek akkor sem kell ellenállni, ha az aktuális társadalmi struktúrák felbomlásához vezet – hirdeti. Örülni kell neki, siettetni kell. Elkerülhetetlen evolúciós irányt lát: MI és kapitalizmus egybeolvad, a jelentől teljesen eltérő, a szingularitáshoz vezető jövőt építenek együtt. A drasztikus növekedéssel, az infrastruktúra szabotálásával destabilizáljuk a mostani rendszereket, radikális társadalmi változásokat idézünk elő. A technológia nem puszta eszköz, hanem valóságformáló erő, úgy is kell kezelnünk.

Az akceleracionizmus dübörgése értő fülekre talált a Szilícium-völgyben. Passzolt az ottani „nincs szükségünk hagyományos politikára, ha a tech működik, felesleges a bal- és jobboldal” mantrához. Segít eltávolodni az anyagi világtól, fizikai káosztól – egészítették ki a techsámánok.

Az irányzat kiáltványát (#ACCELERATE MANIFESTO for an Accelerationist Politics)[8] az addigra Landtől eltávolodott Fisher által is inspirálva, a kanadai Nick Srnicek és az angol Alex Williams írta 2013-ban. Baloldali gondolatokat fogalmaztak meg: a kapitalizmus korlátozza a technológia termelőerőit, holott pont szabadjára kellene engedni, közös célok, alternatív modernség felé fordítani azokat, például csökkentsük a munkaidőt és a társadalmi konfliktusokat. Az emberiség így léphet túl a Föld és saját teste korlátain. A szerzőpáros 2015-ben Inventing the Future: Postcapitalism and a World Without Work (A jövő feltalálása: posztkapitalizmus és a munka nélküli világ)[9] címmel könyvvé bővítette az anyagot: olvasatukban az automatizált gazdaságban az egyetemes általános alapjövedelem (universal basic income, UBI) helyettesítheti a munkát és a megszűnő béreket. UBI nélkül éhséglázadások törnének ki. Optimistább megközelítésben az MI olyan szintű jólétet teremt, hogy a rendszer működtetésén kívül nincs szükség más munkára, UBI mindenkinek jár, örök szabadidejében bárki kiélheti kreatív vágyait.

*

Az adat hatalom a „tudás hatalom” huszonegyedik századi átirata.

Közösségi média és a mesterséges intelligencia nem működne big data nélkül. Ha meg akarjuk ismerni valakinek a szokásait, ízlését, preferenciáit, elég megnézni Facebook-, Instagram- vagy TikTok-profilját, és sok más telefonos app szintén rögzítheti a vonatkozó infókat. Egyesek szerint a személyiségi jogok (privacy) súlyosan sérülnek ezzel a gyakorlattal, lásd a technológiai lyukat kihasználó Cambridge Analyticát, mások a fényesebb és szabadabb jövő kezdetét látják az adatrobbanásban. David Brooks, a The New York Times rovatvezetője részben az utóbbiakra reagálva írt 2013-ban cikket az adat filozófiájáról, az általa dataizmusnak nevezett jelenségről.[10] Az adatok használatát elemezve vizsgálta, hogyan igazoljuk vagy érvénytelenítjük velük mélyen megalapozott feltételezéseinket a világról.

A spirituálisabb, egzisztenciálisabb megvilágításban újragondolt kifejezést az izraeli sztártörténész, Yuval Noah Harari 2016-os Homo Deus – A holnap rövid története [11] könyvéből ismertük meg. A liberalizmus alternatívájának feltételezett dataizmus alapján az információ, és nem az ember a világegyetem középpontja: az univerzum adatáramlás, adatfolyamok rendszere, a kozmoszt adatok uralják, az objektumok és az emberek értékéről adatfeldolgozási képességük dönt.

Az emberi történelem a feldolgozórendszer négy fázisa: a kognitív forradalom hetvenezer, a mezőgazdasági tizenkétezer, a pénzé és az írásé ötezer éve zajlott le, a tudományos ötszáz éve kezdődött. Utánuk következhet a Homo deus, istenné válás a bizonytalan jövőben. Mi voltunk a legeredményesebbek az adatfeldolgozásban: a Homo sapiens eleve adatfeldolgozó rendszer, az egyes emberek chipek benne. A processzorok növelésével egyetlen, javítható gigarendszerré állunk össze. Ilyen rendszerben, a dataizmus világában veszélyessé válik, megszűnik a szabad akarat.

Mihelyst megszületik és teljesíti küldetését egy még hatékonyabb rendszer – a mesterséges szuperintelligencia? –, az emberiség eltűnik. Ebbe az irányba tartunk, szerepünket új gépek és algoritmusok vették át, a hatalmat átadtuk nekik, ők döntenek helyettünk. A kormányokhoz és mamutcégekhez hasonlóan, jobban fognak ismerni minket, mint mi magunkat. Ha meghekkelik az emberi természetet, még befolyásolhatóbbak leszünk. Minél jobban hiszünk a szabad akaratban, annál inkább elbízzuk magunkat, a kapitalizmusból és a liberális demokráciákból kihal a túlélésüket eddig garantáló önkorrekciós mechanizmus.

Harari első könyvében (Sapiens – Az emberiség rövid története, 2014) a Homo sapiens históriáját, a holocént és az antropocént, a bolygó ember által meghatározott földtörténeti korát (amiben élünk), a világ, a természet általunk okozott sorsdöntő változásait mutatta be a jelenig. A történelem során most először halnak meg többen zabálástól, mint éhezéstől – állapította meg. Soha nem éltünk ennyire jól. A béke és a háború értelmezése is módosult: korábban a háború volt a default, ma valószínűtlensége a béke legpontosabb definíciója.

De tényleg jól élünk? – motoszkál Harariban a kisördög. A Homo deusban a technológiai civilizáció emberének új agendájáról elmélkedik, mert az életben maradás nem kihívás többé, viszont örömet sem okoz. Ezért kell változtatni a célokon: boldogság, halhatatlanság, megistenülés az új irányok.

Ukrajna 2022-es orosz inváziója azonban alaposan átírta a történész békeértelmezését.

Mélyhamisítványok kora

A húszas évek alaphangulatát a Covid–19 adta meg. Kezdetéről megoszlanak a vélemények, valószínűleg 2019. novemberben tört ki a kínai Vuhanban. Sok hipotézis terjeng róla. További menetéről szintén, mazsolázhatunk a laposföld-hit szellemi szintjét súroló konteókból: 5G-tornyok terjesztették, a vakcinával chipet juttattak belénk, hogy jobban megfigyelhessenek, manipulálhassanak.

2020. március közepétől, országonként több-kevesebb szigorral indultak a közel két évig tartó és a világgazdaságot padlóra küldő lezárások, indokoltságukról máig vitázunk. A tények: tömegek vesztették el állásukat, vendéglátóipari egységek zártak be végleg, cégek mentek csődbe. A következményeket azóta fizetjük: az élelmiszeráraktól a repülőjegyekig minden megdrágult, a légi és más iparágak drasztikus ár- és adóemelésekkel igyekeznek kompenzálni a pandémia alatti/miatti veszteségeket.

Apokaliptikus jelenetsorok – Bergamo, Guayaquil, New York, Manaus – vésődtek a kollektív emlékezetbe, egyben ízelítőt kaptunk a jövő (valószínűleg súlyosabb) világjárványaiból.

*

Az afroamerikai George Floydot 2020. május huszonötödikén igazoltatás közben halálra verték a rendőrök Minneapolisban. Meggyilkolása miatt a Black Lives Matter (BLM) nemzetközi szervezet elementáris erejű, az egész világra átterjedő tiltakozás- és tüntetéshullámot indított el. A feldühödött tömegek fehér felsőbbrendűséget jelképező szobrokat – például a konföderációs Lee tábornokét, a gyarmatosító Cecil Rhodesét és konkvisztádorokét – döntöttek le. Néhányat feleslegesen, de a zömüket akkor is jogosan, még ha századokkal korábban élt személyeken – és műveken – képmutatás is számonkérni a huszonegyedik század politikai, morális és más elveinek hiányát.

Az egyetemes emberség viszont időtlen érték. Az őslakosokat halomra gyilkoló konkvisztádorok, a helyieket kizsigerelő gyarmatosítók, a rabszolgaságot foggal-körömmel védő politikusok akkor is bűnben éltek, ma is bűnözőként tekintünk rájuk, emléküket őrző szobrok nélkül jobb hely a világ. A régmúlt művészei, mint Cervantes, Shakespeare vagy bárki más nyelvhasználatán azonban abszurdum kiborulni a jelen politikai korrektségének hiánya miatt.

De a tabusítás nem állt meg a nyelvnél.

A Black Lives Matterhez kapcsolódó – mozgalom, attitűd, bármi – woke az angol afroamerikai nyelvjárásából származik, jelentése „éber”, „felébredt.” Eredetileg arra utalt, hogy tisztában vagyunk a bőrszín miatti megkülönböztetéssel, diszkriminációval. A 2010-es évektől a társadalmi egyenlőtlenség más formái, szexizmus, LMBTQ+ személyek jogainak megtagadása elleni fellépést szintén lefedi. Idővel az alt_right szitokszóként kezdte használni minden „progresszívre” – liberalizmusra, baloldalra, bárkire, aki valamiért célkeresztbe kerül. Újabb csavarral, a woke-ot tendenciózusan azonosítják a közbeszédet, politikai oldalak párbeszédét befagyasztó legvadabb szélsőbalos hajtás, Ferenc pápa szerint a szabad önkifejezést gúzsba kötő, az identitást felszámoló, ideológiai gyarmatosítás eltörléskultúrával (cancel culture, call-out culture). „Az eltörléskultúra burkolt paranoiájával kétségbeesett és nyilvánvalóan önpusztító kísérlet a szexuális kisebbségek által régóta elszenvedett valódi erőszak és intolerancia kompenzálására. De a kulturális erődbe, ál-safe space-be való visszavonulás következetes fanatizmusa csak megerősíti a vele szembeni többségi ellenállást” – fogalmaz találóan Slavoj Žižek neohegeliánus-neomarxista szlovén filozófus.[12]

Az eltörléskultúra modern kiközösítés: valakit bántó vagy vállalhatatlan szövege, cselekedete miatt kiszorítanak társadalmi, szakmai körökből. A korábban szexuális zaklatásokat és erőszakot nagy nyilvánosság elé táró személyeket, főként nőket képviselő #MeToo mozgalom részeként vált ismertté, és fajult el olyan túlkapásokig, hogy valaha és egyszer, még tinikorban lányokat nyilvánosan trágár megjegyzéssel illető, de az akkor ejnye-bejnyével vagy annyival sem elintézett verbalitáson tovább nem lépő személyeket évtizedekkel később, az ártatlanság vélelmezése nélkül, esetleges tárgyalás előtt ítélnének és lehetetlenítenének el hangjukat mindig harsányan hallató önkényes bírák. Cervantes és Shakespeare átírása is ez a kategória.

Az eltörléskultúra a széljobb agenda legitimitását támasztja alá. A politikai ellenfeleire a woke, a cancel culture bélyegét ráaggató alt_right a valósnál nagyobb veszélyt láttat bennük. A túlkapások jól jönnek, hogy cenzorállamnak, a szólásszabadság lábbal tipróinak állítsanak be minden demokrata vezetést, támadjanak az egyenlőségért vagy az LMBTQ+-személyek jogaiért küzdő aktivistákat. A túlpörgetett woke jegyében „mainstream médiumok” valóban hallgattak el, bagatellizáltak a „progresszió” szempontjából kényes eseményeket, rúgtak ki „politikailag inkorrekt” megnyilvánulások miatt oktatókat, újságírókat. A vádaskodás viszont sokszor az igazság utáni valóságalkotók trükkje: belemagyarázás, ferdítés, félretájékoztatás, dezinformáció. A woke nem annyira rendszerszintű, mint az alt_right. Nem is lehet az, mert nincs mögötte részletesen átgondolt – a korai Yarvinra utalva –, ideológia nélküli ideológia, Curtis Yarvin és Nick Land kaliberű filosz. Igaz, Carlson Tucker- és Yiannopoulos-szintű futóbolond sincs.

A woke-nak nincs arca, nem álltak össze koherens egésszé az eszmetöredékek, „csak” – fordított rasszizmusként – „a gyarmatosítás miatt az összes fehér férfi eredendően bűnös” hipotézis és a gyakori túlkapások a rendszer. Részben erre adott reakcióként, a politikai inga már nemcsak kileng, hanem Trump második megválasztásával, az elképzeléseire rezonáló csoportok globális előretörésével a széljobbra lengés, az extremizmus válhat normává. Sikerük valódi oka, hogy a középre húzódott hagyományos bal- és jobboldal nem képes mindenki, főként a talajvesztett rétegek számára a szociális hálót fenntartó, mégis működő válaszokat adni társadalmi-gazdasági problémákra, például a növekvő vagy teljesen elszálló államadósságra. A demokrácia „piaci résébe” pofonegyszerű megoldásokat kínáló, folyamatosan bűnbakokat és ellenségképeket gyártó populisták, mint Trump, bal- és jobboldali radikálisok szüremkedtek be.

*

Az első számú szuperhatalom 2001. 9/11 óta tartó hanyatlását mi sem szemlélteti látványosabban, mint a 2024-es elnökválasztás két eredeti jelöltje: köztörvényesített, notórius hazudozó Nárcisz az egyik, szellemileg megroggyant nyolcvanas volt a másik, aki időnként azt se tudta, merre jár pont. A Gorbacsov színrelépése előtti öt-tíz év szovjet pártfőtitkárai, az alkoholtól elhülyült Leonyid Brezsnyev és a „futottak még” utódok vigyorogtak vissza bennük. Vlagyimir Putyin csendben, Hszi Csin-ping, Kína nagyon erős embere még csendesebben mosolygott a háttérben.

A hanyatlás és tekintélyvesztés ellenére töretlen amerikai világhegemónia egyik kulcsa a hatalmi központokként működő infokom gigacégek, a Big Tech soha nem látott dominanciája és összefonódása az államgépezettel. A világ leggazdagabb vállalatainak listáján az első három sorrendje állandóan változik: hol az Apple, hol a Microsoft, hol az Nvidia az aranyérmes. Rajtuk kívül az Alphabet (Google), az Amazon, a Saudi Aramco, a Meta Platforms (Facebook), a TSMC, a Berkshire Hathaway, az Eli Lilly a top 10. Nyolc amerikai, egy szaúdi, egy tajvani (a félvezetőgyártó TSMC); heten az infokom szektorban termelik a dollármilliárdokat. Diadalmenetük alapja főként exponenciális technológiák, mint a (generatív) mesterséges intelligencia.

*

Donald Trump 2025. január huszadikai beiktatási ceremóniáján az akkor még obligát Elon Musk mellett más techmilliárdosok, Big Tech vállalatvezetők, Jeff Bezos (Amazon), Mark Zuckerberg (Meta), Sundar Pichai (Alphabet) ültek az első sorban. A leggazdagabb cégek és a legnagyobb hatalommal rendelkező politikus egymásra találása a kevesebb szabályozás, az MI még gyorsabb fejlődése mellett az amerikai demokrácia CEO-k vezette plutokráciává válását, Yarvin és Land futurisztikus monarchiáját szintén előrevetíti.

Egyre kevesebben birtokolnak egyre több erőforrást, az eddig is elképesztő egyenlőtlenségek tovább nőnek. A hatalom és a gazdaság a kapitalizmus történetében minden korábbinál szűkebb és belterjesebb elit kezében koncentrálódik, a gigagazdagok a személyi kultusz övezte Trump riasztó „új világrendjének” új földesuraivá válhatnak. A Big Tech az egykori görög pénzügyminiszter és mai sztárközgazdász, az erősen baloldali Jánisz Varufákisz által felvázolt technofeudalista korszakába[13] vezetheti – és számolhatja fel – a kapitalizmust. A demokratikus szervezeti kultúrájukról ismert cégek hagyományos – hierarchikus felépítésű – vállalatokká alakultak át, csorbuló munkavállalói jogokkal, markáns belső ellenőrzéssel. A 2008-as pénzügyi válsággal és a pandémiával tovább erősödött Big Tech a gazdaság szinte összes szegmensét uralja, a kapitalizmus két pillérét, a piacot és a profitot felváltották a platformok és a bérleti díjak – érvel Varufákisz. Vagyonukat és pozícióikat családtagjaikra örökítő technoföldesurakkal és láthatatlanul, de folyamatosan megfigyelt, manipulált, szavazógépekké butított technojobbágyokkal a Nyugat vezető országaiban, elsőként a liberális értékrenddel látványosan szembemenő Trump-féle Egyesült Államokban valósulhat meg a high-tech disztópia.

Fuck the system! – üvölthetjük jogos dühvel a hatalom képébe, ám még jobb, ha átlátjuk a rendszert, és miután működtetésüket elsajátítottuk, saját technológiáit fordítjuk ellene, MI-vel és robotokkal, szintetikus biológiával és agy-számítógép interfészekkel diadalmaskodhatunk felette, s vethetünk véget a technofeudalista álmoknak, Musk ketaminmámoros „történelem vége” olvasatának. A Sötét Felvilágosodást ellensúlyozó Új Felvilágosodás, a transzhumanizmus, a transzhumán kultúra számos példával szemlélteti a hogyant.

*

Áldásai (diagnosztikai szerepe, szuperbaktériumok elleni gyógyszerek azonosítása, képalkotás) mellett az MI az egyik legvészterhesebb mai jelenségben, a dezinformációban is főszereplő: szaporodnak a mélyhamisítványok, a fake news, kamu közösségimédia-profilok, botnetek, robothívások, szakmányban generálnak valótlan tartalmakat. Súlyosabb a helyzet, mint a Cambridge Analytica korában, olyan, mintha a Black Mirror (2011–) valamelyik – tetszőleges – epizódjában járnánk.

A kezdetben a Channel 4-on, 2016-tól a Netflixen futó, az angol író és televíziós személyiség, Charlie Brooker nevével fémjelzett sorozat valóban fekete tükör, a technológiai kütyük-felhasználó viszony, függőségünk sötét oldala, a lassan ölő mellékhatások megjelenítése. A tech Brooker szerint az öröm és a rossz közérzet közötti disztópikus mezsgye, ahol a Black Mirror valamennyi epizódja játszódik. Az összes falon, íróasztalon, tenyéren tükörbe nézünk, mert mindenhol van egy televízió, számítógép, okostelefon-kijelző. Csillogó és hideg képernyőjükről tekintünk vissza magunkra, környezetünkre, és egyre kevésbé látjuk azt, amit szeretnénk.

A géptükrök beszélgetőpartnereinkké váltak: hangasszisztensekkel kezdtük, chatbotokkal folytattuk, járműveknek adunk verbális utasításokat, holnapután a jégszekrénynek mesélünk vicceket, rég halott ismerőseink szintetikus utánzataival vitatjuk meg az élet nagy kérdéseit. De valami mindig rosszra fordul, áldásai mellett egyre inkább a saját bőrünkön érezzük a technológia káros hatásait. A sci-fi antológia közeljövője előbb vált valóra, mint Brooker gondolta volna: a közösségi médiával tömegek manipulálhatók, a kütyük kényelmet és szabadságot biztosítanak, de problémás személyiségjegyeket is felerősítenek, magánszféránkra napról napra fenyegetőbb árnyat vetnek a megfigyelőtechnológiák, átverés az adatvédelem, és a virtuális valóság is inkább virtuális börtön. Ha nem tudjuk biztosan, mi igaz, és mi nem, megszűnik a média valóságot bemutató funkciója, hit és manipuláció marad csak helyette.

A változatos műfajú (noir, fekete komédia, politikai szatíra, űropera, lélektani thriller) holnapi történetek a társadalom, például az internet egy-egy vonását túlozzák csak el; alapvető emberi érzelmek és vágyak találkoznak beteljesülésüket ígérő rendszerekkel. A retrofuturista közegben azonban mindig jön az eseményláncot rossz irányba terelő csavar.

*

Az amerikai Alexander Weinstein két novelláskötete, Az új világ gyermekei (2016) és a Universal Love (Egyetemes szerelem, 2020)[14] közeljövő-történetek füzére, szereplői új technológiákkal szembesülő hétköznapi emberek. A poétikus stílus miatt tudunk azonosulni velük, átéljük vívódásukat, mert ez a high-tech ugyanúgy érinteni fog minket is, hasonló problémákkal küszködünk majd. A felcserélhető, egymásban újjászülető karakterekben a jövő szinte összes lehetősége – hol spirituális, hol környezeti, politikai, emocionális vagy egyszerűen csak techlencsén szűrve – felvillan.

Több sztori a Black Mirrort utánozza: a technológia a sorozathoz hasonló megvilágításban tárja elénk a társadalom sötétebb oldalát, fizikai vagy digitális veszteségeinket. Először androidcsemetét és testvért, játékot, virtuális valóságot, egy halott holografikus mását látjuk, vagy éppen drága elektrosokkal keressük Nepálban a megvilágosodást, választ a lét apró furcsaságaira. A cselekmény csúcspontján valaki szokatlanul kezd viselkedni; a kezdetben segítő technológia ekkor már akadályozza, cserben hagyja. Eddig a pontig tiszta Black Mirror, a végkövetkeztetés viszont cinizmus helyett remény: összes futurisztikus páncélunkat elveszítve, védtelenül állunk szemben az új világ kihívásaival, ám mégis újjászületünk, visszatérhetünk a kezdetekhez, rátalálunk újra embertársainkra, szeretetre, szerelemre. Az android Yang halálakor ismét együtt a család, VR-ben töltött évek után fizikai testek ölelik át egymást, a csoportok megint közösségként funkcionálnak.

Weinstein novellái a disztópia andalító melankóliája, a legközelebbi jövő humanista görbe tükrei.

*

Apokalipszis vagy Új Felvilágosodás? a címe a francia–amerikai MI-guruja, Yann Le Cun és Harari mesterséges intelligenciáról szóló vitájának.[15] Az MI-szkeptikus Harari szerint a gépi értelmet a technológiában vezető Egyesült Államok sem tudja igazán használni, például még mindig nincs nemzeti konszenzus a 2020-as elnökválasztás győzteséről.

„A történelemben az MI az első magától döntést hozó eszköz. Sokan múltbeli forradalmakhoz hasonlítják, mint az atomenergia vagy a nyomtatás. De az atombomba nem kontrollálja saját használatát, míg az MI képes döntéseket hozni az MI használatáról. […] Első gépi entitásként tud új ötleteket kitalálni. A nyomdagép nem tudott könyvet írni, a rádió nem tudott zenét szerezni, az MI igen. Teljesen új, nagyon erős jelenség az emberi történelemben, és képes meghaladni minket” – vetette fel a történész.[16]

A vallási megosztottsággal a nyomdagép tényleg lerombolta a korai tizenhatodik századi európai társadalmat, de a felvilágosodást, a tudományt, a filozófiát és a demokráciát is támogatta. A mostani kormányok viszont lassan reagálnak a fejlődésre, pedig az emberi intelligencia gépi felerősítésével az MI magában hordozza az Új Reneszánsz vagy az Új Felvilágosodás lehetőségét. Nagyon felgyorsíthatja a tudományos, a technikai, az egészségügyi és a társadalmi fejlődést – replikázott Le Cun.

A mesterséges intelligencia miatti félelmekről alkotott véleménye megegyezik egy másik legendás gépitanulás-szakértőével. MI általi pusztulásunktól tartani olyan, mintha már most a Mars túlnépesedése és az ottani környezetszennyezés miatt aggódnánk – reagált a brit–amerikai Andrew Ng[17] 2015-ben Stephen Hawking és Elon Musk apokaliptikus sirámaira. Egy technológia önmagában mindig semleges, felhasználói és a használata viszont nem.

*

Harari 2024-es könyve, a Nexus monumentális vállalkozás: a társadalmak, nagyszámú embercsoportok együttműködésének alapszerkezete, az információs hálózatok történetét dolgozta fel a kőkorszaktól az MI-ig. Ezek a hálózatok a manipuláció és a változtatások legeredményesebb eszközeinek bizonyultak: próféták, költők és politikusok évezredek óta használják hozzájuk a nyelvet, most pedig számítógépek tanulják meg szélvészgyorsan a minden korábbinál hatékonyabb, kifinomultabb módszereket. Hamarosan emberre sem lesz szükségük.

A történész két hálózattípust, emberit és szervetlent különböztet meg. A rajtuk terjedő információ azonban nem mindig az igazság, nem reprezentálja pontosan a valóságot, sőt gyakran katasztrófákhoz, mint a nácizmus és a sztálinizmus, vezető fikciókat, fantáziákat és téveszméket szül.

A Homo sapiens hiába sikeres az evolúcióban, örökös önpusztító marad. Harari szerint a hiba az emberi természet helyett az információs hálózatainkban van. Meglátását történelmi példákkal szemlélteti: a nyomtatás miatt terjedhetett el, válhatott korai bestsellerré Európa-szerte a milliók szenvedését és halálát okozó késő középkori Boszorkányok pörölye (1487), Heinrich Kramer elzászi dominikánus szerzetes mai szemmel abszolút nonszensz, bugyuta útmutatója a „sátánnal szövetkező” szerencsétlenek leleplezéséhez, kínvallatásához.

Gutenberg és a többi információs forradalom felvirágoztatják az emberi kultúrát, de a dicsőségért mindig súlyos árat fizetünk. Az új technológiák az előzőeknél messzebbre juttatják el az információt, ötleteket, köztük veszélyes eszméket, a rend fenntartásában az igazságnál megbízhatóbb kötőanyag-fikciókat is…

Az emberi beavatkozás nélkül döntést hozó MI és a szervetlen hálózatok pró, de kontra is komoly szintlépést jelentenek. Mianmarban, a hajdani Burmában a felhasználói elkötelezettség maximalizálására betanított Facebook-algoritmusok 2016–2017-ben gyűlöletkeltő propagandát terjesztettek a muszlim kisebbség rohingyák ellen. „Eredményes” munkát végeztek: promóciós kampányukkal csúcsra járatták a genocídiumban és etnikai tisztogatásban manifesztálódó elkötelezettséget…

Ezek az algoritmusok már autonóm ágensek, és ha nem vagyunk óvatosak, a manipuláció hatalmával az MI eszközévé válunk. Azonnal és együtt kell lépni, szabályozni, mert ha nem, a jövőben még nagyobb katasztrófákat idézhetnek elő, elpusztulhat az emberi civilizáció – figyelmeztet Harari. Okulásként említi a múlt információs forradalmait és szörnyű példáit, technológiai újítások kiváltotta állami, társadalmi reakciókat. Belőlük tanulva készülhetünk fel a ránk leselkedő borzalmak, az algoritmikus önkényuralom elkerüléséhez. A történelem – és a jelen is – demokrácia és totalitarizmus versengése, közös vonásuk, hogy mindkettő csak fejlett információs technológiákkal bontakoztatható ki. Játsszunk el a gondolattal, mire juthatnak a jövő mesterséges intelligenciától kezdve infokom megoldások komplett arzenáljáig, mindennel rendelkező Hitlerjei és Sztálinjai?

A következő évtizedekben tovább romolhat a helyzet: a globális gazdaság vezetői zsebre teszik a mostaninál is tetemesebb nyereség nagy részét, a kevésbé képzett munkaerő súlyosan elértéktelenedik, a „kifürkészhetetlen idegen intelligencia”, az MI új létformákat teremthet, demokratikus és totalitárius rendszerek helyett humán és mesterséges értelem elkülönítésére épül ki a nem vas-, hanem szilíciumfüggöny.

*

Szokásos karácsonyi videóüzenetei egyikében, 2020-ban, a kilencvennégy éves II. Erzsébet királynő elárulta: a BBC-n nem mondhatott el mindig mindent, ami a szívén volt, és köszöni a Chanel 4-nak a lehetőséget, mert ezúttal senki nem adta szájába a szavakat. Egyre furább dolgokról beszélt, majd táncra perdült egy TikTok-poszthoz, és még a kutyája is kikerekedett szemekkel nézte.

2020 egy másik virális online videóján Vlagyimir Putyin, egy harmadikon Kim Dzsongun figyelmeztette az elnökválasztás előtt álló amerikaiakat: nyugi, egyikük beavatkozására sincs szükség, mert a demokráciájukat maguktól is romba döntik. „A demokrácia bizony törékeny” – tette hozzá faarccal Kim.

A főszereplők mindhárom esetben digitális hasonmások voltak, egyik anyag sem tökéletes, gunyoros üzenetük azonban átment a címzetteknek.

Sok más kamuvideó – az előállításukhoz használt egyik technológia, a gépi mélytanulás (deep learning) és a hamisítványok (fakes) szavakból összegyúrt deepfakes (mélyhamisítványok) – jelentős része azonban se nem jóindulatú, se nem gunyoros. Ha trollkodások, akkor gonosz trollkodások. Hitelesnek látszanak, mintha a valóságot mutatnák meg, csak jelentéktelen részletekben vagy már azokban sem különböznek tőle. Alkotóik általában közszereplőket, hírességeket próbálnak lejáratni, zsarolni velük. Ilyen mozgóképek bárkiről, élőkről és holtakról, soha nem élt személyekről is készíthetők, ember sem kell nagyon hozzájuk, az MI mindent elvégez.

Az évekig legmodernebb kamuképgyártó technológia, a generatív modellek térhódításával háttérbe szorult GAN (generative adversarial networks, generatív ellenséges hálózatok): egyik résztvevője, a generátor neurális hálózat random zajból például arcmásolatot készít, mire a másik, a megkülönböztető – a diszkriminátor – bírálja a képet. A generátor tanul a visszajelzésből, javít a felismerhetetlen arcon, a megkülönböztető ismét kritizál, és ember számára felfoghatatlanul gyors tempóban addig folytatják, míg a kimenet élethű nem lesz. Kész a tökéletes másolat, vagy a soha nem létezett celeb szimulakruma.

De miért hagyjuk, hogy megtévesszenek, manipuláljanak ezek a mozgóképanyagok? Miért fogadjuk el tényként az igazság álarcát viselő dezinformációt?

Azért, mert a valóság manipulálása és valóságdefiníciónk folyamatosan, egyre gyorsabban változik, és csak kapkodjuk a fejünket. A mai kaotikus időkben, részben a technológiai fejlődés hatására elveszítettük régi, bevált fogódzóinkat, az értelmezésekhez mankóként szolgáló bizonyosságokat, az új valóságokat pedig nem értjük még igazán. Az emberi agyat nem a huszonegyedik századi permanens infokom forradalomra – hanem a szavannára – alakította ki az evolúció, ezért szemléljük egyre értetlenebbül a változásokat. Hiába próbálják rólunk másolni, elménk (nem tudjuk pontosan, hogyan, de) másként működik, mint a segíteni hivatott MI.

*

Butul az emberiség? – hangzik el gyakran a kérdés, de még gyakrabban adatokkal alátámasztott kijelentés, mert kérdőjel sincs már mindig a mondat végén.

A Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet, az OECD egy 2024-es tanulmányban felmérte a felnőttkori írás-olvasás, számolás és adaptív problémamegoldó készségeket.[18] Harmincegy tagállamban gyűjtötték a személyes, gazdasági és társadalmi fejlődéshez kulcsfontosságú adatokat.

Összesítésben Finnország, Japán, Svédország, Norvégia és Hollandia végzett az első ötben, felnőtt lakosságuk jelentős hányada fejlett készségekkel rendelkezik. Átlagolva viszont, az OECD-országokban a felnőttek tizennyolc százaléka egyik területen sem rendelkezik a legalapvetőbb jártassággal. A hanyatlás általános tendencia, holott a folyamatos adatrobbanás, információáradat és a befolyásolási kísérletek kezeléséhez az ellenkezőjére, tetemes növekedésre lenne szükség.

A 2012-es hasonló tanulmánnyal összehasonlítva, az írás-olvasás készség szignifikánsan csak Dániában és Finnországban javult, máshol stagnált vagy romlott. Számolásban jobbak az eredmények: nyolc ország, köztük leglátványosabban a finnek és Szingapúr javított. Egyes államokban, így az Egyesült Államokban is masszívan csökkentek a készségek, és a negatív trendeket az oktatás széles körű bővülése sem kompenzálja. A felsőfokú végzettséggel rendelkezők sem kivételek, legtöbb országban az ő készségeik is változatlanok vagy csökkentek. A visszaesés a lakosság legképzetlenebb szegmenseiben a legszembetűnőbb, a magas és az alacsony végzettségűek közötti szakadék a részt vevő országok túlnyomó többségében tovább nőtt.

Hetvenhatról kilencvenhárom százalékos átlagot elérve, egyedül az internethasználat lőtt ki.

*

Oroszország, Észak-Korea és amerikai technológiai tiltólistákon szereplő más államok, köztük Kína és Irán 2020 óta gyakrabban alkalmazza dezinformációs célokra az MI-t. Ukrajna orosz inváziójával szintet lépett a használat, az EU nem győzi betiltani a Kreml-barát propagandatevékenységet folytató médiumokat. Putyin bármilyen eszközzel destabilizálná az Uniót, közvetve – a Moszkvához hasonlóan EU-ellenes és neoimperialista – Trump és kormánya is őt segíti.

Az Egyesült Államok és Kína közötti chipháború az MI körül bonyolódik, de a tilalom más techterületekre is kiterjed. A keleti szuperhatalom megfigyelő államot épít ki, gépi tanulással, arc- és mintafelismeréssel, szenzorhálózatokkal ott is valóra válhat a rettegett MI-disztópia, de egy másik változata, az Egyesült Államok majdani technofeudalizmusával versengő technokommunizmus. A központi kormány, a kommunista párt (KKP) ökle saját szervezetein keresztül és együttműködő vállalatok közreműködésével, sok-sok aktor kibogozhatatlan labirintusában, a szerepeket elosztva, de folyamatosan és a lét szinte minden szegmensében, horizontálisan (különféle hivatalokon átívelve) és vertikálisan (az állam minden szintjén) monitorozza a lakosságot. Hszi Csin-ping főtitkár és a Központi Bizottság új „társadalmi szerződést” kötött a polgárokkal, akik a megbízhatóbb kormányzásért, nagyobb biztonságért és jobb életkörülményekért cserébe, a hatóságok rendelkezésére bocsátják az adataikat. A nagyrészt MI-vel működtetett technológiákkal megváltoznak a kormány-lakosság interakciók, erősebb és még láthatatlanabb, lassan tényleg orwelli lesz a kontroll.

*

A nagy MI-versenyben Kína a tiltott amerikai chipek nélkül is gyors tempóban halad. Remekül időzítve, Trump beiktatásával szimultán a DeepSeek startup nyílt forrású R1 modellje több teljesítménymérésben megelőzte az OpenAI akkor világvezető ChatGPT o1-ét, és az összetett kérdésekre közvetlen válaszok helyett adott gondolatláncai (Chain-of-Thought, CoT) is áttekinthetőbbek. Az R1 a jobb eredmények mellett nagyságrendekkel olcsóbb is, az amerikai techóriások sok dollármilliárdos tételű fejlesztési költségével szemben a DeepSeek csupán 5,5 milliót költött a modell gyakoroltatására. Jóval hamarabb, néhány hónap alatt készültek el vele. Az exportkorlátozások bumeránghatásként járultak hozzá a sikerhez: a GPU-kra (grafikus feldolgozóegységekre) és más tiltott technológiákra szánt összegek Kínában maradtak, amelyekből feltehetően az R1-hez vezető fejlesztésekbe is fektettek. A kelet-ázsiai ország már uralja az elektromos járművek, a robottaxik és a drónok piacát, és hamarosan az MI-ben is hatalomváltás lehet.

*

A jobboldali libertariánus, de főként outsider Javier Milei nyerte a 2023-as argentin elnökválasztást. A kampányban ő és második fordulós ellenlábasa, az establishment embere, Sergio Massa egyaránt előszeretettel használta az MI-t: őket promotáló vagy az ellenfelet lejárató fényképeket, videókat készítettek vele. A technológia olyan szövegeket adott a szájukba, melyeket soha nem mondtak. Híres filmekben „játszatta” őket, kampányposztereket készített nekik, az Iguazú-vízeséstől a Tűzföldig mindenhol jelen volt. A tartalmak zöméről lerítt, hogy kamu, de ez keveseket érdekelt.

Argentína vízválasztónak bizonyult.

A Cambridge Analytica tündöklésekor csak államilag szponzorált hackerek tudtak ilyen szinten visszaélni high-tech lehetőségekkel, ma viszont kisebb szereplők is belepiszkíthatnak velük politikai folyamatokba. Persze az államok is aktívak, például a 2024-es tajvani választásokat a Kínai Népköztársasághoz közelebb álló Kuomintang-jelöltet favorizáló, Peking által támogatott csoportok próbálták – sikertelenül – befolyásolni mesterséges intelligenciával. A 2024. április és június közötti, többfordulós indiai választások előtt a Bollywoodnak MI-vel filmjeleneteket, televízióknak reklámokat készítő Divyendra Singh Jadoun „hivatásos mélyhamisító” elmondta: több száz politikus kereste meg, hogy „szépítsen” rajtuk, felük viszont etikátlan dolgokat (riválisok kamu hanganyagait) is kért tőle. Utóbbiakra nemmel, a szépítésre igennel válaszolt.

A választók jelöltekről alkotott véleményének befolyásolása mellett, a technológiával, a részvétel visszaszorítását szolgáló dezinformáció terjesztésével a választások lebonyolítása szintén manipulálható. Negatív figurák – megbízásból vagy szórakozásból – meggyőzően hamis üzeneteket készíthetnek MI-vel arról is, hogy hol és mikor szavazhatunk.

A generatív mesterséges intelligencia a választási adminisztráció legitimitásának aláásására, az eredménnyel kapcsolatos megalapozatlan kételyek felerősítésére is bevethető. Könnyen készíthetők vele tökéletes kamuképek szavazatok meghamisításáról, gyárthatók kamubizonyítékok voksok megsemmisítéséről. Egy-egy deepfake nemcsak a választási eredmény hitelességébe vetett bizalmat csorbítja, de felhívás is a hivatalnokok elleni erőszakra. Az összes szavazat leadását követően is fabrikálhatók anyagok az eredmények meghamisítását állító jelöltről, mire a sikertelen kampány támogatói tömegesen megzavarhatják a szavazatszámlálást, hitelesítési eljárásokat.

A manipuláció kockázata, szavazatok megsemmisítése, valótlan információk terjesztése megelőzte az MI-kort, a bárki számára elérhető új technológia viszont leegyszerűsítette a kivitelezést.

*

Lehetetlen úgy navigálni az online térben, hogy ne futnánk bele botokba. Főként az X-en (az egykori Twitteren) árad az általuk generált tartalom, nem létező személyek, események álló- és mozgóképei. Posztokra özönvízszerű generált szöveg a válasz, legyen az YouTube, Facebook vagy Reddit. Fel sem tűnnek, mert annyi a felhasználói élményt lerohasztó „botcsinálta” bejegyzés, komment, virális kontent.

Online chatfórumokon terjed a jelenséget leíró – konteónak is beállított – Halott Internet Elmélet, amely szerint a mai net, közösségi média főként algoritmusok vezérelte botfiókok közötti interakciókon alapul.[19] Nő a személyre szabott hirdetések és a spam mennyisége, szaporodnak a kamuhírek és kamuhonlapok, burjánzik az internetes csalás, semmit nem tudunk keresetlen reklámok, politikai agitáció nélkül megnézni. A nagy nyelvmodellek (large language models, LLM-ek) és képgeneráló MI-k térnyerésével romlik a helyzet. Az ezeken alapuló botok betaníthatók a virális stílusra – milyen szavak, szókombinációk, képek terjednek leggyorsabban –, és döbbenetes hatás érhető el. Anyagok jelennek meg, s válnak népszerűvé kormányhivatalok felrobbanásáról, fiktív divatirányzatokról. Kevésen és azokon is csak apró betűkkel, a jobb felső csücsökben tüntetik fel, hogy MI az alkotó.

A javuló mélyhamisítványokkal a valótlanság rétegei vesznek körül, teremtik meg az internet anyagtalanságával tovább fokozódó helynélküliség érzetét. A generált tartalomhoz kiaknázzák a különböző platformok különböző algoritmusai adta, máshol, más közönséget célzó lehetőségeit. De ugyanazon a platformon is eltérnek egymástól a különböző közönségeknek szóló (botoktól eredő) tartalmak. Egyes közösségimédia-algoritmusok a valóságnál szélsőségesebbnek, tehát izgalmasabbnak mutatnak a szinte csak visszhangszobákat belakó felhasználókat. Sajtóintegritás nélkül minden, forgalmat, figyelmet és bevételt generáló tartalom elsőbbséget élvez. Google-keresés eredményeként reklámok, nonszenszek állnak előkelő helyen. A cég MI-szemét elleni – MI-vel vívott – harca eleve vereségre ítéltetett.

Elszaródott az internet – fogalmaz nyersen, de velősen Cory Doctorow torontói író, emberjogi hacktivista.[20] Politikai aktorok mellett az online piacot monopolizáló mamutokat, az üzleti modelljüket a felhasználói élmény profit érdekében történő lerohasztásával átalakító TikTokot, Metát, X-et, Amazont, Alphabetet és társaikat terheli a felelősség. Stratégiájuk részeként MI-vel támogatott összeesküvés-elméletek, gyűlölködés, megfigyelés, manipuláció, dezinformáció és mindenfajta fóbiák teszik élhetetlenné a világhálót. A platformok valamilyen csalival, például ingyenes hozzáféréssel bevonzzák a felhasználót, majd fizetőssé teszik a szolgáltatást, amire tódulnak az üzleti ügyfelek. Őket és a hirdetőket kiszolgálva, fokozatosan esik a szolgáltatások színvonala, a profit növeléséért a rendszer paramétereit bármilyen más cél figyelembevétele nélkül módosítgatják. Miután mindenki besétált a kelepcébe, a versenytársakat kicsinálják, a platform értékeit kigyomlálják. Minden a szolgáltatások és az ügyfelek felett teljes monopóliummal rendelkező vezetőség és a részvényesek markában összpontosul. Elvileg kiszállhatunk, de a váltás magas költségei, adataink és kapcsolati hálónk elvesztése miatt nem tudunk. A vevő és az eladó között elhelyezkedő, mindkét felet túszul ejtő, a közöttük kialakult értékáramlásból egyre nagyobb részesedést megkaparintó platformok sorsa így teljesedik be. Az online közterek a gyötrelem pokoltornácaivá válnak.

Az Airbnb-be fektetett kockázati tőke elpárolgásával áraik drágábbak lettek a hotelekénél. A mára visszafordíthatatlanul elszaródott Facebookot addig élveztük, amíg a felhasználók száma elérte a kritikus tömeget, utána viszont barátaink posztjai helyett elárasztották a szponzorált tartalmak. Google-keresésnél vészesen csökken a releváns találatok, nő a keresetlen hirdetések száma. Az MI-keresőmotor nem azt mutatja, amire rákérdezünk, hanem azt, amit láttatni szeretne velünk.

*

Az internet elszaródásának és halálának paradoxonja, hogy alig léteznénk, a fejlődés leállna nélküle, viszont egyre több kellemetlenséget, bosszúságot okoz. Eredetileg emberek összehozása, a világ egybekapcsolása volt a rendeltetése – ugyanaz, mint a nyelvnek, majd a közvetítő nyelveknek, a lingua francának és ma az angolnak. Most hirdetési bevételek generálásáról, még több kattintásról szól. Azzal a tudattal navigálni, hogy a látott dolgok nagy része kamu, hogy virágzik a konteóüzlet, zárójelbe teszi a világháló és főként a közösségi média eredeti célját. Keveseket érdekel botok hamis képekkel illusztrált egymás közötti beszélgetése nem létező személyekről. Információ és interakció helyett a viralitás és a profit a vezérlőelv ott, ahol életünk nagy részét leéljük. A jelenség azért is aggasztó, mert a hagyományos médiumok, televízió, rádió és írott sajtó helyett a közösségi média egyre többek, főként fiatalabb generációk első számú tájékozódási forrása, ott fogyasztják a személyre szabott hírek szalagcímeit, onnan informálódnak a világról, például generált videón látták, hogy Taylor Swift Trump támogatására buzdított, majd pár nappal később az igazi bejelentette: Kamala Harrisre szavaz.