„Zénó hozott rossz döntéseket az életében. A lefelé vezető út gyors volt, és szinte megsemmisítő. Lent viszont, valahol olyan mélyen, amilyet sokan el sem tudnak képzelni, hozott egy, azaz egy jó döntést. Változni akart, mert ha így folytatja, meghal. Kért segítséget, mert tudta, hogy egyedül nem megy. Rátalált olyanokra, akik mernek segíteni, akik nem fordultak el tőle, és elindult visszafelé. A felkapaszkodás a hegy tetejére mindig sokkal nehezebb, mint a lefelé vezető út. Zénó megcsinálta, talált olyan kapaszkodót, aki hitt benne, és akiben hihetett. Zénónak sikerült. Ma már tisztán boldog, visszaszerezte az életét. Miért tanulságos a története? Azért, mert a legmélyebb bugyorból is van visszaút, csak meg kell találni. Jó, hogy itt vagy megint, Zénó!”

Zacher Gábor főorvos

„Sokat sírtam a könyvön, pedig nem is drogoztam. Persze nem a könyvön sírtam, hanem magamon, mert engem is megszólított Zénó története, és miközben olvastam az életét, a saját életem kérdőjelei lettek felkiáltójelekké. A könyvet ajánlom drogos fiataloknak, hozzátartozóknak, szakembereknek, átlagembereknek, vagyis mindenkinek, mert rengeteg használható, gyakorlati útmutatást nyújt a hétköznapokra. Hogy ne rontsuk el! És hogy lássuk: van remény!”

Erdős Eszter református lelkész

„Különleges könyvet tart kezében az olvasó. Műfaji értelemben az önéletírás, a napló, a bizonyságtétel, a pályakép, de még egy formabontó (s talán épp ezért kivételesen hasznos) tankönyv, »módszertani útmutató« jegyeit is magán viseli. E műfaji sokszínűség gyermeki, szülői, kliensi, segítői, illetve kor- és pályatársi énünket egyaránt megszólítja. Mindenekelőtt a hitelessége révén, amely e könyv minden mondatából kicsendül. Hitvalló módon példázva, hogy az ifjúkori útkeresés mégoly keserű tapasztalata is – küldetésünk felismerésével – másokat szolgáló erőforrássá nemesedhet bennünk.”

Grezsa Ferenc pszichiáter

„Tanúságtétel, számadás, hálaadás? Megérlelt tapasztalatok és vélemények együttese ez a könyv. A szerző olyan figyelemre méltó emlékező, aki képes kapcsolatban maradni a múltjával. A megélt fordulat odafordulássá válik, nem elfordulás. Ha segítőként »nem szeretne nyomot hagyni«, miközben olyanokkal beszél, akik saját útjukat keresik, akkor nagyon bízik a másikban, hogy kintről jövő nyomás nélkül is képes kijárni az útját. Így válhat a segítő partnerré. Tanulságos olvasmány; ha lehet más útjából tanulni, akkor Zénóéból érdemes: például alázatot, higgadtságot, elfogadást és következetességet. Merthogy ez egy szabadon hagyó könyv: rád van bízva, mit tanulsz meg belőle.”

Hankovszky Katalin tréner, coach

Harmat
Budapest, 2026

© Orsolics Zénó, 2018

© Harmat Kiadó, 2018

Második kiadás új előszóval, 2026

Minden jog fenntartva.

All rights reserved.

A kézirat elkészítésében közreműködött

és szerkesztette Szigeti László

Borítófotó: Mészáros Péter

ISBN (epub) 978 615 123 017 6

ISBN (mobi) 978 615 123 018 3

A szerző előszava a második kiadáshoz

Soli Deo Gloria – Egyedül Istené a dicsőség!

1998-ban életem egyik legmélyebb pontján egy drogrehabilitációs intézetbe kerültem – pontosabban: odavittek. Kezdő kliensként a terápia bonyolultnak és szerteágazónak tűnt, ezért néhány hét után megkérdeztem az intézmény vezetőjétől: röviden mi a lényege? Topolánszky Ákos református lelkész így válaszolt: „Egyszerű. Éltető kapcsolatban lenni fölfelé Istennel, befelé önmagunkkal és kifelé embertársainkkal.”

Nagyon tetszett ez a tömör összefoglaló. Befelé, kifelé és felfelé is rendezni a kapcsolataimat – megtalálni a harmóniát, az egyensúlyt. Próbáltam ezt a nem kis célt kitűzni magam elé, amely először a terápiában tudatosan, majd később tudattalanul is az életem részévé vált. Nehézségek és örömök közepette is eszembe ötlött ez a mondat.

Sokáig azt hittem, Ákos ott és akkor találta ki ezt a rövid és frappáns választ. Azóta több mint huszonöt év telt el. 2024-ben, amikor megkezdtem szupervizori tanulmányaimat, úgy gondoltam, az lesz életem utolsó iskolarendszerű képzése. A szupervozor a „segítő segítője”, a hivatásszerep gondozója számomra az a „segítői csúcs”, amit el tudtam érni. Szakdolgozatom írása közben, tanulmányaim végén újra szembejött velem ez az idézet. Jóleső érzés volt, amikor rátaláltam az eredetére: Gyökössy Endre✶ gondolata volt, amelyet Ákos akkor olyan pontosan idézett.

Amikor először hallottam, huszonhárom éves voltam: súlyos kábítószer-függő, reményvesztett, magányos és összetört. Néhány hónap múlva betöltöm az ötvenet. Az évtizedek során hivatásom, hitem és családom lett. Ez jól kirajzolja az utamat, szakmai hitvallásomat, értékrendemet és hozzáállásomat. Gyökössy Endre mondásában benne van mindaz, ami számomra igazán fontos: „EGÉSZségesnek lenni annyit jelent, mint éltető kapcsolatban lenni fölfelé: Istennel (a transzcendens valósággal), befelé: önmagunkkal és kifelé: embertársainkkal és természeti környezetünkkel.”

Nem sokkal azután, hogy ezt az idézetet újra megtaláltam, a Magyarországi Református Egyház Gyökössy Intézete felkért lelkigondozói munkatársnak. Örömmel fogadtam el a felkérést, mert ekkorra már tudtam: nincsenek véletlenek.

Utam befelé – kapcsolatom önmagammal

Ez a terület a közbeszédben is oly sokszor emlegetett önismeret – egy élethosszig tartó folyamat. Más kérdések válnak fontossá húsz-, harminc-, negyven- vagy ötvenévesen. Bár alapszemélyiségünk lényegében állandó, fejlődésre mindannyian képesek vagyunk – ha hajlandók vagyunk lelkileg és érzelmileg önmagunkon dolgozni. Önmagam elfogadása és tisztelete kihat arra, ahogyan az ügyfeleimmel és embertársaimmal bánok. A segítői attitűd a saját magamhoz való viszonyulással kezdődik. A segítő „komfortja” alapvető fontosságú – fontosabb is, mint azoké, akiket kísér. Csak akkor tudok biztonságos, elfogadó teret létrehozni, ha én rendben vagyok: ha szükségleteim be vannak töltve, és munkakész állapotban vagyok. Ez elsőre önzőnek tűnhet, valójában azonban felelősség.

A harmónia önmagammal kulcskérdés. Az elfogadás és a szeretet nemcsak kifelé, hanem befelé is nélkülözhetetlen, hiszen csak abból tudunk adni, amivel mi magunk is rendelkezünk. A jól ismert példát idézve: egy zuhanó repülőn az oxigénmaszkot először magunkra kell feltenni, hogy utána segíthessünk a gyermekünkön. Ez cseppet sem önzés, hanem életmentő felelősség.

Utam kifelé – kapcsolatom másokkal és a teremtett világgal

Talán ezért az útért tanultam családterápiát: mert az ember soha nem önmagában létezik, hanem rendszerek részeként. A család a legkisebb rendszer, amely akkor is hat ránk, ha nem ismerjük a szüleinket, vagy intézményben nőttünk fel. Baráti, szakmai és társadalmi közegeinkben is hatunk egymásra, és kölcsönösen formáljuk egymást. A rendszerszemlélet a családterápiában azt jelenti, hogy az egyént nem elszigetelten, hanem kapcsolati hálójában vizsgáljuk. Az egész mindig több, mint a részek összessége. A családtagok viselkedése folyamatosan és kölcsönösen hat egymásra, így egy problémának ritkán van egyetlen, lineáris oka. Ezt nevezzük cirkuláris okságnak.

Nem elég megtapasztalni, de belsővé is kell tenni a „szeretni és szeretve lenni” érzését. Kell egy hely a világban, ahol elfogadottnak, szeretettnek, fontosnak érzem magam, ahol ismerősek a szerepek és a dinamikák, amelyek tudatosítása segít eligazodni kapcsolataim mintázataiban. A környezetem berendezése is az én feladatom, és a teremtett világért is felelősséggel tartozom.

Utam fölfelé – kapcsolatom a Teremtőmmel

Nem részesültem keresztyén neveltetésben, felnőttként testi-lelki nyomorúságomban találkoztam Istennel. Kapcsolatunk azóta hullámzó, de élő. Míg a Biblia nagy része hozzánk szól, a Zsoltárok könyve helyettünk szólal meg. Áldás, reménység és megújulás forrása lehet ez a könyv, önreflexióra vezet, miközben rácsodálkozhatunk arra is, hogy Istennel való kapcsolatunk akkor hiteles, ha dinamikus. Pont, mint a barátságaink, a rokonainkkal vagy éppen a párunkkal való kapcsolatunk.

Van, amikor a mélységből kiáltunk Istenhez, könyörgünk, majd haragszunk, elbújunk, engedetlenné válunk, és van, hogy hálát adva dicsőítjük. A zsoltárok lenyűgöző őszinteséggel mutatják be Isten és ember hullámzó, mégis igaz kapcsolatát. Számomra a megtérés inkább visszatérés: amikor letértem az útról, Isten visszahívott önmagához.

✶✶✶

Horizontálisan és vertikálisan egyaránt feladatunk van. Horizontálisan a magunkkal és a környezetünkkel, vertikálisan az Istennel való kapcsolatunkban kell folyamatosan megújulva megteremteni az egyensúlyt, a harmóniát, az egészséget. Kapcsolataink képesek megbetegíteni bennünket – de bennük van lehetőségünk a gyógyulásra is. Ez érvényes lelkigondozói, terápiás, sorstársi, gyülekezeti és családi kapcsolatainkra egyaránt. Mindezek alapja az ember és Isten kapcsolata: a Teremtő és a teremtmény közötti elfogadás, intimitás és szeretet. Összességében félünk a változástól, pedig mind befelé, mind kifelé és felfelé nagyon is elengedhetetlennek tűnik, kikerülhetetlen. Gyakran mondjuk: az egyetlen állandó dolog az életben a változás.

Jó szívvel ajánlom ezt a könyvet azoknak, akiknek hozzátartozója szerhasználattal vagy függőséggel küzd; azoknak, akik maguk is érintettek vagy már szabaduló úton járnak; valamint azoknak a keresztyén testvéreknek is, akik számára ez a téma távolinak tűnik, hogy érzékenyebbé váljanak, és higgyék:

„Ha tehát a Fiú megszabadít titeket, valóban szabadok lesztek.” (János evangéliuma 8,36)

Ajánlom mindazoknak, akik hisznek a változásban – és azoknak is, akik még nem –, hogy lássák: a legmélyebb helyzetből is van kiút. És végül családomnak, mentoraimnak, mestereimnek, leendő segítő szakembereknek, pedagógusoknak, édesanyáknak és édesapáknak.

✶ Gyökössy Endre (1913–1997) rendkívül sokoldalú és nagy hatású magyar református lelkész, pasztorálpszichológus, egyházi író és költő. Életét és szolgálatát a lelkigondozás, az emberek felé fordulás és a szeretet hirdetése jellemezte.

Köszönetnyilvánítás

„Hirdesse életed az Úr szabadítását”, 1998, Ráckeresztúr

Elsősorban a Szabadító Istennek köszönöm azt, hogy élek, és tovább tudom adni ezt az üzenetet, az örömhírt a szabadulásomról mindazoknak, akik lelkileg éheznek és szomjaznak. Másodsorban szeretteimnek vagyok hálás, szüleimnek, feleségemnek, Barbarának a sok támogatásért, biztatásért, hogy mellette azzá válhatok, aki valóban vagyok. A gyermekeimnek, mert büszkék rám és szeretnek. Anyósomnak és apósomnak a sok segítségért. Rokonaimnak, Margitnak, Józsinak, Krisztának és Melinek a Várdán töltött nyarakért, mert örök nyomot hagytak bennem. Lacinak és Ancsának a szeretetükért. Barátaimnak: Matyinak, Misinek, Fecának, Petyának, Karesznak, Ferinek. Tanáraimnak, mentoraimnak, mestereimnek, akiket megpróbálok most felsorolni, remélem, nem hagyok ki senkit. Selmeczi Lajosnak, Mihaldinecz Csabának (Mihinek), Topolánszky Ákosnak, Grezsa Ferinek, Takács Péternek, Erdős Eszternek, Victor Istinek, Fruttus István Leventének, Frankó Andrásnak, Kály-Kullai Károlynak, Lovas Andrásnak, Vincze Istvánnak, Komlósi Piroskának, Tari Marusznak, Gallus Editnek, Dr. Tarján Emőkének, Iszlai Zolinak, Levendel Áronnak, Göntér Móninak, Hankovszky Katinak, hogy hisznek bennem. Szigeti Lacinak a türelméért, a figyelméért és a könyv szerkesztési munkálataiért, s végül, de nem utolsósorban valaha volt és jelenlegi klienseimnek, hogy meg merik mutatni nekem valódi önmagukat.

Orsolics Zoltán Zénó

Minden a családban kezdődik

Teljesen átlagos családba születtem 1976-ban, a Kádár-rendszer kellős közepén. A szüleim mind a ketten dolgoztak, én pedig kulcsos gyerekként éltem, mint sokan mások. Vagyis a nyakamban lógott a lakáskulcs, amikor reggel elmentem az iskolába, ami olyan ötven méterre volt tőlünk. Aztán délután találkoztunk, csavarogtunk a haverokkal, kerestük az élményeket. Ez már egészen kis koromtól így volt.

Lakótelepi srác voltam, vagy inkább vagyok, mert ez a mai napig kihat rám. Az élete vége felé állítólag mindenki elkezd visszavágyni arra a helyre, ahol született vagy nevelkedett. Én nem tudom elképzelni, hogy valaha is visszavágynék a lakótelepre. Annyi rossz dolog volt ott, annyi szenvedés, halál, hazugság, várakozás és unalom. Nem kapcsolódnak hozzá bennem pozitív, kreatív vagy konstruktív élmények. Legelőször az jut eszembe a telepről, hogy amikor esik az eső, olyan az egész, mint az elázott kartondoboz. Szürke és hideg.

A családunk igazából csak kívülről nézve volt átlagos. A díszletek a helyükön voltak: apa, anya, testvérek, lakás, kocsi, nyaraló. Ez volt a kirakat, amit látva néhányan talán irigyeltek is minket. Például azért, hogy hárman vagyunk testvérek. Van egy öcsém meg egy bátyám, utóbbi a féltestvérem, édesanyám első házasságából, amit az alkohol tett tönkre. Együtt voltunk, látszatra modellcsaládként. De ha valaki bejött hozzánk, nagyon is érezhette, hogy komoly problémáink vannak. Minden szenvedélybeteg családban megjelenik, hogy az érzelmekkel nem nagyon tudnak mit kezdeni. Nálunk is vagy nem lehetett, vagy nem volt jó kimondani őket. Inkább az elfojtás működött: valami nem oké, de senki nem beszél róla. Ez olyan, mintha a nappali közepén a szőnyeg alá söpörnénk a dolgokat, és egy idő után akkora púp lenne a nappaliban, hogy mindenki felbukna benne. De még mindig nem beszélnénk ezekről a dolgokról, mert egészen az utolsó pillanatig nem lehet. Ilyen tabutéma volt a bátyám és az apám konfliktusos kapcsolata. Vagy az, hogy édesapám alkoholizál. S ilyen volt az is, amikor elkezdtem kallódni, a suli mellé járni és kábítószerezni. Már mindenki sejtette, hogy „gond van ezzel a gyerekkel”, de senki nem mert ezzel szembesülni.

A szüleim vidékről jöttek a fővárosba. Édesapám egy kis somogyi faluból, Várdáról származott, amely a mai napig kedves nekem. Nagyon sokat nyaraltunk ott, rengeteg élmény köt oda. Édesanyám Kalocsán született, és nem messze tőle, Bátyán nevelkedett. Én a tizenhetedik kerületben láttam meg a napvilágot, Rákoskerten, ami olyan volt, mint egy falu a fővárosban. Kertes házban laktunk, anyám szüleivel. Kezdetben elég sokan egy kupacban.

Édesapám fiatalon katonai pályára ment. Már akkor valakivé akart válni, és erre a katonaság annak idején jó lehetőséget jelentett. Eléggé beszippantotta, ebben tudott kiteljesedni. Aztán felkínálták neki, hogy a kormányőrségnél dolgozzon. Így kerültünk be ʽ78-ban Zuglóba, a Füredi úti lakótelepre, egy szolgálati lakásba. Az volt a fő szempont, hogy kényelmes, közel van a metróhoz, és mégiscsak külön vagyunk anyám szüleitől. Vagyis a költözés alapvetően jó indokok mentén szerveződött, csak az nem volt benne a számításban, hogy mit jelent nekünk, gyerekeknek egy ilyen lakótelepen felnőni, milyen társak vesznek majd körül.

Ez volt tehát a szocializációm egyik alaptényezője, s a másik is ebből fakadt, ugyanis a rendvédelmi, katonai szerveknél nagyon gyakori az alkoholfogyasztás. Ez azóta sem változott. Apámnak egy idő után már innia „kellett”, úgy lehetett beilleszkednie, ha ő is felveszi a ritmust. Csakhogy ő szenvedélybeteg alkat volt, ráadásul a rengeteg stressz miatt szorongott is, így minden igyekezete ellenére nagyon könnyen magával ragadta az örvény. Ezt az alkatot örököltem tőle.

De mint mondtam, otthon az „alkoholcsomag” sem volt téma. Nem emlékszem, hogy apámnak lett volna őszinte megnyilvánulása magával kapcsolatban. Nagyon hasonlóan működtünk egymás mellett: én egy idő után a kábítószerekhez menekültem, ő az alkoholba merült bele, s amíg csak bírtuk, nem ismertük el, hogy ez probléma.

A súlyos témákat már korán elkezdtem kerülni, elfojtani. Tízéves lehettem, amikor a szüleim beírattak zongorázni egy szomszéd férfihoz, aki az édesanyjával lakott. Volt zenei tehetségem, és szívesen mentem. A fiatalember, aki akkor harmincéves lehetett, szexuálisan bántalmazott. Csak azt éreztem, amit általában az áldozatok szoktak ilyenkor – hogy ez titok. Szégyen és bűntudat töltött el. Tudtam, hogy nem normális, amit ez a férfi csinál, de nem tudtam megfogalmazni, hogy mi történt. Mindenesetre nem mentem többet. Otthon leszidtak, hogy nem járok zongorázni, de titkoltam az okát. Úgy éreztem, ezt senkinek nem lehet elmondani.

Az alkohollal is hamar próbálkozni kezdtem. Már tizenkét-tizenhárom éves koromban, amikor a haverokkal lementünk a salakos focipályára, úgy játszottunk, hogy aki veszít, az vesz a másiknak egy üveg sört. Aztán cigarettázni is kezdtünk. Ezek a dolgok persze minden kamaszt vonzanak. Mi is azt hittük, hogy legalább egy kicsit ettől leszünk felnőttek. Otthon nem volt kontroll. A kétkeresős családmodellben, ami ma is nagyon jellemző, különösen nehéz odafigyelni a gyerekekre. Én meg középsőként pláne jól el tudtam bújni. Most, hogy már három gyerekem van, döbbenek rá, hogy a középső gyerek bizonyos szempontból sokkal nagyobb figyelmet igényel, mert különben könnyen „eltűnik” a másik kettő közt.

Nem szerettem suliba járni. Szorongó gyerek voltam. A számonkérésre a mai napig összeugrik a gyomrom. Azt gondoltam, jó, hogy tanulunk sok mindent, meg érdekes a világ, de nem értettem, miért kell ezt utána kikérdezni és jegyekkel osztályozni. Tudat alatt kifogásoltam, hogy nem tesznek különbséget a gyerekek képességei között, hanem mindenki ugyanazon a skálán méretik meg. A humán tárgyakból jó voltam, az irodalmat, a rajzot nagyon szerettem. A művészetek már akkor nagyon érdekeltek. De nem sok pozitív megerősítést kaptam. Talán egy volt: hetedikben azt mondta a rajztanár, hogy van tehetségem a rajzoláshoz, és biztatott, hogy képezzem magam ezen a téren. De ennek nem volt folytatása. Vagy nem vettem már komolyan, vagy nem is hittem el. Végül is azzal a tudattal kerültem ki az iskolából, hogy béna gyerek vagyok, mert nagyon hangsúlyos volt a fizika, a matek, a kémia, és ezek nekem nem nagyon mentek.

Az iskola tele volt olyan feladattal, aminek a megoldása pontosan leírható, egyik lépést követi a másik, szükségszerűen, logikusan. Nekem ez nagyon nehezen ment, mert divergens, vagyis széttartó gondolkodású vagyok. Én inkább improvizáltam, és spontán szerettem lenni. Alkotni, álmodni, írni, rajzolni. Időnként azért voltak sikereim a suliban. Egy-egy olyan feladat során, például egy színdarabban, ahol a szerteágazó, kreatív gondolkodást, a bizonytalant lehetett használni. Mindig számtalan lehetőséget megvizsgáltam, mérlegeltem, és könnyen váltottam perspektívát egy adott helyzetben. Azt csak utóbb értettem meg, miért érdekeltek mindig is legjobban az emberek és a művészetek.

Érzékeny gyerek voltam. Az, hogy apám – amikor épp otthon volt – elég szigorúan, mondhatni katonásan próbált fogni minket, és néha elcsattant egy pofon, nekem nagyon rosszulesett. Sokszor féltem tőle. Úgy tizenkét éves koromig vannak jó emlékeim róla. Például hogy szánkóztunk, és jókat nevettünk közben, vagy farsangon nagy precizitással robotot épített belőlem. Olyan is előfordult, hogy a nyaralónkhoz autózva a földúton az ölébe ültetett, és én kormányozhattam. Próbált jó apa lenni, és éreztem, hogy szeret, de az élet sajnos elsodorta.

Az öcsém hamar túltette magát az alkalmi fegyelmezéseken, nem izgatta különösebben a dolog. Jó néhány évvel később, amikor erről beszéltünk, ő nem is emlékezett azokra a pofonokra, amiket én mélyen bevéstem a szívem táblájába. Apám autoriter stílusban osztotta ki, hogy mit tehetek és mit nem. Hol szebben, hol kevésbé, de párbeszéd nem nagyon volt. Anyám ellentartott neki. Igaz, ő sem volt ölelős típus, de próbálta kompenzálni apám keménységét. A történések mélyén leginkább ezen a ponton, az apámhoz fűződő kapcsolatomnál érhető tetten, hogy miért fordultam a haverok felé. Mert ott találtam egy elfogadó közeget, ami számomra jó volt. Sosem voltam bandavezér, inkább a második ember, akinek vannak jó ötletei, hogy mit csináljunk, mit próbáljunk ki, de igazából mentem a többiek, a főnökök után.

Katonás fegyelmezés ide vagy oda, az igazi kontroll hiányát mutatja, hogy már hónapok óta cigarettáztunk meg piáltunk a srácokkal, de a szüleim nem is sejtették. Édesanyám váltott műszakban dolgozott fogászati asszisztensként, apám meg huszonnégy-negyvennyolc órás beosztásban szolgált, így gyakran előfordult olyan este, amikor ő nem is volt otthon. Mindig ki tudtam cselezni őket.

Egy szilveszteri bulin kínáltak meg először kábítószerrel. Hasissal. Persze egyből elfogadtam, és nagyon jó volt. Tizenhat éves lehettem. Akkor még azt sem tudtam, mi az, eszik-e vagy isszák, mi a hatása, van-e veszélye. De addigra már eljutottunk oda ezzel a társasággal, hogy semmi nem számított. Normális esetben a szívemhez kaptam volna, és hazáig szaladok, ha meghallom azt a szót, hogy hasis. De mi már kábítószer nélkül is drogos, anyagos srácok voltunk. Fellazultak az erkölcsök. Így aztán nem volt meglepődés, természetesnek tűnt az egész. Mind elvált vagy legalábbis problémás szülők gyermekei voltunk, igazából nem figyeltek ránk, eléggé szabadon jöttünk-mentünk. A drogos attitűd nem elsősorban az anyagtól, hanem leginkább a kontrollálatlan, nihil élettől alakul ki.

Több törzshelyünk is volt. Az egyik a Rákos-pataknál. Oda mentünk beszélgetni, a parton ülni, gyíkot fogni és sört inni. Aztán volt ott egy kis erdő, ahol járt egy vonat. Ugráltunk fel-le. Szereztünk patront vagy lőszert, rátettük a sínekre, és nagy izgalommal vártuk a szerelvényt. Az egyik tízemeletes házban volt egy elhagyott pincehelyiség. Felfeszítettük, berendeztük limlombútorokkal, és ez lett a mi kis „szabadidőközpontunk”. Mint amikor a gyerekek bunkert építenek az erdőben vagy a mezőn. Nagyon jó volt, hogy télen vagy rossz időben is volt hol összejönnünk. Ez is mutatta, hogy van igényünk egy helyre, ahová összejárhatunk. Mert a lakótelepen egyébként nem nagyon volt ilyen. S tinédzserként nyilván nem a könyvtárban találkoztunk. A „klubban” terveket szőttünk, és az élet nagy kérdéseire kerestük a választ, ami szintén tök normális dolog.

2001 óta foglalkozom segítőként függő fiatalokkal és felnőttekkel. Egyéni beszélgetésre, konzultációra is járnak hozzám. A mentoruknak tekintem magam. Bizonyos ideig a támaszuk tudok lenni, velük megyek az úton, és néha kikérik a véleményemet az életüket érintő, fontos dolgokban. Ez a tapasztalatom is megerősíti bennem annak tudatát, hogy annak idején nagyon hiányzott nekünk egy-két olyan felnőtt, főleg férfi, aki ott lett volna velünk, és segített volna minket. Szinte teljesen magunkra voltunk hagyva. Senkit nem érdekelt, mit csinálunk, és senki nem gondolta azt, hogy kicsit felkarol minket. Nagyon kellett volna valaki, aki nemcsak engedi például ezt a törzshelydolgot, hanem támogatja is az ötletet, és azt mondja, hogy több apukával vagy családdal dobjunk össze egy csocsót vagy pingpongasztalt. Hogy ne a drog után kajtassunk. Így normális mederbe terelték volna az együttléteinket. A mai srácoknál sokszor van, hogy a szülők odaadnak a gyereknek egy garázst: „Rendezzük be együtt, hívd ide a haverjaidat!” Inkább a garázs előtt cigizzenek, mint ki tudja, hol. Ez nagyon hiányzott nekünk.

Ha meg is dumáltuk a nehézségeinket, csak magunkban forogtunk velük. Azt, hogy apám nagyon sokat melózik, iszik, balhé van otthon, persze el lehetett mondani, de a srácok részéről csak olyan válasz jött ezekre, hogy „gyere, igyál egy sört” vagy „szívjál füvet”. S mindig volt egy következő lépés, amikor egyre mélyebbre mentünk. Először mi voltunk a „rossz gyerekek bandája” a telepen. Saját magunkat neveztük így. Egy idő után már gengszterrapet hallgattunk és metált. Akkor feketében jártunk, nekem hosszú volt a hajam. Néhány ilyen banda énekelt valamit a sátánról, s poénnak tűnt azt mondani, hogy sátánista vagyok. Ezek is intő jelek lehettek volna, ha valaki egyáltalán tudja, mi mindent csinálunk. Aztán lettünk „a füvesek”, és mondtuk is magunk közt, hogy mást nem fogunk szívni. Amikor később már partidrogokat használtunk, akkor az volt a véleményünk, hogy partizni jó, de semmi több, hiszen az már durva lenne. De amikor meg előkerült a fecskendő, nem volt kérdés, hogy beszúrjuk. Így kevesebb cucc kell, és jobban üt – hangzott az érvelés.

Amikor eljártunk szórakozni, persze sört és vodkát is töltöttünk magunkba, azt is mértéktelenül, addiktív módon. Amikor „bátorra” ittuk magunkat, gyakran verekedtünk. Belekötöttünk másokba, és alig vártuk, hogy belénk kössenek. A bandatagok mindig kiálltak egymásért. A lakótelepen gyakran kisebb háborúk zajlottak, két társaság egymásnak feszült, és verekedéssel dőlt el, hogy melyik a keményebb srác vagy banda. Néhányszor belementem ezekbe a helyzetekbe, mert szerettem, hogy van összetartás, van csapat, valamiféle közösség, de nem voltam agresszív, és nem szerettem bunyózni. Ebben nem éreztem jól magam. Volt elég balhé otthon is.

A bátyám, Sanya alkoholizált, egy időszakban elég sokat, Pepe, az öcsém pedig kipróbált dolgokat, de szinte csak „kötelező jelleggel” szívott füvet, meg ecstasyt, speedet használt, de ott abba is hagyta. Teljesen külön utakon jártunk mind a hárman. Ugyanaz jött le a testvérkapcsolatunkban is, mint ami a szüleinkhez fűződő viszonyunkat jellemezte. Nem tudtunk mit kezdeni egymással, vagy nyíltan és őszintén beszélni az érzelmeinkről. Elfojtások, tabuk voltak, és csak a felszínt karcolgattuk. Egymás mellett éltünk, de nem volt őszinte kapcsolat közöttünk. A testvéreim teljesen mások, mint én. Máshogy élték meg a helyzeteket, máshogy látták a dolgokat. Másként is dolgozták fel, talán máshol vannak a lelkükben a hangsúlyok.

Ahogy apám feljebb került a ranglétrán, egyre többet ivott. Folyton ideges volt, ami átterjedt ránk, gyerekekre is, mi meg menekültünk a feszültség, a stressz és a szorongás elől. A bátyám nyolc évvel idősebb nálam, így sokszor volt apám helyett apám. Tompította a zűrös helyzeteket, falazott nekem, vagy próbált megvédeni. Nagyon szerettem, és felnéztem rá. Rockzenét hallgatott, amit én is megszerettem. Azóta is ha meghallok egy régi bandát, egyből rá gondolok. Olyan átéléssel beszélt ezekről a zenékről, hogy jó volt hallgatni. Már akkor volt kocsija, gyakran szerelték a haverjaival a parkolóban. Folyamatosan konfliktus volt közte és apám között, akár apróságokon is. Egy nap aztán betelt a pohár: veszekedés közben összepakolt és elköltözött. Nagyon sajnáltam. Tízéves lehettem. Az öcsémmel ketten maradtunk a gyerekszobában. Akkor talán jobban összetartottunk. Köztünk csak két év van, ment is a bunyó, a rivalizálás. Mindig több voltam húsz kilóval, ezért könnyű volt elbánni vele. Ez a súlytöbblet amúgy szintén szorongást okozott, utáltam magam. Az általános iskolában kövér voltam és alacsony.

Máskülönben kis koromból vannak emlékeim egy egészen más világról is, mint amilyen a lakótelepi környezet volt. Elég sokat nyaraltunk apám szülőhelyén. Várda kis zsákfalu volt, egy külön sziget, igazi paradicsom. Itt is szabadok voltunk, mégis más volt minden. Öcsémmel meg a két unokahúgommal „bandáztunk”. A falu legrosszabb gyerekével dinnyét loptunk a földekről, és egy bokorban megettük. Estére mindig piszkosan és éhesen értünk haza. Volt ott egy kastélykert, ahol almát meg körtét szedtünk, várat építettünk, meg sátrat. Rengeteg szép élményt éltünk át. Nagyon jó vidéki gyerekkor volt. Ott sok mindent láttam. Elkísértem nagybátyámat a földekre. Megtanultam, milyen kemény a vidéki emberek élete. Óriási kontraszt volt a lakótelepi semmittevés és a szorgos, verejtékes falusi munka között. Nagynéném mindig sütött-főzött. Másfél-két éves lehettem, amikor a szüleim estin készültek az érettségire, és akkor például egész nyáron lenn voltam Várdán. Ez egyrészt jó volt, másrészt viszont nem ismertem meg őket, amikor aztán értem jöttek. Szívszorító pillanat lehetett nekik. Anyám odalépett hozzám, én meg elbújtam a nagynéném szoknyája mögé. Tisztán emlékszem a jelenetre. Anyám is sokáig emlegette.

Aztán ahogy nagyobb lettem, egyre ritkábban mentem Várdára. A kamaszkorba érve semmilyen családi elvárásnak nem akartam megfelelni, később meg már kábítószerfüggő voltam, és nem hagyhattam el a város „biztonságos” zónáját, ahol hozzájuthattam az anyaghoz.

Tartalom

A szerző előszava a második kiadáshoz

Köszönetnyilvánítás

Minden a családban kezdődik

Meredeken lefelé

Ugrás a semmibe

Flash odafentről

Más világ

Rehab újratöltve

Nem csak magánügy

Szemtől szemben

Családban folytatódik

Epilógus

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítótervező: Lente István

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Merienda – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License