Christian White: The Nowhere Child

This edition arranged with Kaplan/DeFiore Rights through GRAAL.

Fordította: Bíró Péter

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2018 by Christian White

Hungarian translation © Bíró Péter, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-757-3

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szüleimnek, Ivan és Keera White-nak.

MELBOURNE, AUSZTRÁLIA
MOST

– Leülhetek? – kérdezte tőlem a férfi. Nem ismertem.

Negyvenes éveiben járhatott, amerikai akcentusa volt, és bár elég jól nézett ki, kissé félszegen pislogott rám. Az esőkabátja nedvesen fénylett, és rikítósárga sportcipőt viselt. A cipő új lehetett még, mert minden egyes mozdulatra nyikorgott a talpa. A férfi meg sem várta a választ, leült az asztalomhoz.

– Kimberly Leamy, ha nem tévedek – mondta.

Éppen szünet volt a northamptoni egyetemen, ahol hetente három este fotográfiát tanítottam. A kávézó, amely általában zsúfolva volt hallgatókkal, aznap olyan nyomasztóan kihalt volt, mintha valami posztapokaliptikus látomásba csöppentem volna. Hat napja folyamatosan zuhogott az eső, de az ablakok kétrétegű üvegtábláin semmiféle hang nem jutott át.

– Egyszerűen csak Kim – mondtam, és kissé csalódott voltam, amiért odalett a szünetem magányos nyugalma. Még a hét elején bukkantam rá Stephen King Kedvencek temetőjének egy régi, megviselt példányára. A tanári ebédlő egyik rozoga asztalának a lábát támasztotta, én pedig kimentettem és vadul olvasni kezdtem. Mindig is faltam a könyveket, és a horror volt a kedvencem. Amy, a húgom, állandóan bosszankodott, mert én három könyvet végeztem ki, mialatt ő egynek is alig ért a végére. Egyszer mondtam neki, hogy a sok és gyors olvasás titka az unalmas életben rejlik. Amynek vőlegénye volt, és egy hároméves kislánya; nekem pedig maradt Stephen King.

– A nevem James Finn – mondta a fickó.

Egy vastag, barna papírból készült dossziét tett maga elé az asztalra, majd lehunyta a szemét, mint egy atléta, aki a sorsdöntő ugrásra készül az olimpiai döntőben.

– Maga tanár vagy diák? – kérdeztem.

– Tulajdonképpen egyik sem.

Kinyitotta a dossziét, elővett belőle egy A4-es méretű fényképet, és elém tolta. Volt valami robotszerű benne, minden egyes mozdulata kiszámítottnak és magabiztosnak tűnt.

A képen egy sötétkék szemű, kócos, sötétbarna hajú kislány üldögélt a dúsan zöld fűben. Kényszeredetten mosolygott, mintha nem igazán akarta volna, hogy lefényképezzék.

– Ismerősnek tűnik? – kérdezte a férfi.

– Nem, nem hiszem… Annak kellene lennie?

– Megnézné még egyszer?

Hátradőlt a székén, és feszülten várta a választ. Ismét a fényképre pillantottam, hogy a kedvében járjak. Elnéztem azt a kék szemet, és a mosolyt, ami nem is volt igazi mosoly, és akkor már úgy tűnt, hogy akár még ismerős is lehetne.

– Nem tudom… Ne haragudjon! Ki ez?

– Sammy Wentnek hívják. A fotó a második születésnapján készült. Három nappal később eltűnt.

– Eltűnt?

– Kentuckyban élt, egy Manson nevű városkában. A házukból vitték el, a tetőtéri hálószobájából. A rendőrség nem talált erőszakos behatolásra utaló nyomot, nem volt szemtanú, és váltságdíjat sem kért senki. Egyszerűen csak nyoma veszett.

– Azt hiszem, tulajdonképpen Ednát keresi – mondtam. – A bűnüldözésről és az igazságszolgáltatásról ad elő. Én csak fotográfiát tanítok, Edna viszont él-hal az efféle megtörtént bűnesetekért.

– Én magával akartam találkozni – mondta, és megköszörülte a torkát. – Volt, aki úgy gondolta, hogy eltévedt az erdőben, azután pedig végeztek vele a prérifarkasok vagy a pumák, de az erdőség bő öt-hat kilométerre húzódik a házuktól, az pedig túl nagy távolság, olyan messzire képtelen elkószálni egy kétéves gyerek. A legvalószínűbb az, hogy Sammyt elrabolták.

– Szóval maga nyomozó?

– Igazából könyvelő vagyok – sóhajtott fel –, de Mansonben nőttem fel, és jól ismerem a Went családot.

Öt percen belül kezdődött az előadásom, úgyhogy az órámra pillantottam.

– Nagyon sajnálom, ami a kislánnyal történt, de várnak a hallgatóim. Természetesen szívesen segítek… Mekkora adományra gondolt?

– Adományra?

– Hát nem pénzt gyűjt a családnak? Nem erről van szó?

– Nincs szükségem a pénzére – mondta fagyosan, majd kissé megfáradt, de kíváncsi arckifejezéssel alaposan megnézett magának még egyszer. – Azért vagyok itt, mert úgy gondolom, hogy köze van ehhez az egészhez.

– Egy kétéves kislány elrablásához? – nevettem fel. – Ne mondja, hogy azért jött át az Államokból, hogy emberrablással vádoljon meg!

– Félreért – nézett rám. – Az a kislány 1990. április 3-án tűnt el, tehát huszonnyolc éve nem tudni róla semmit. Fel sem merült bennem, hogy elrabolta volna Sammy Wentet, én azt hiszem, hogy maga Sammy Went.

Tizenhat hallgató járt a fotográfiaórámra. Korra, fajra, nemre meglehetősen vegyes volt a társaság. A skála egyik szélén Lucy Cho volt, aki annyira frissen került ki a középiskolából, hogy még olyan felsőt hordott, amelynek a hátán a Mornington Gimnázium felirat díszelgett, a másikon pedig Murray Palfrey, a 74 éves nyugdíjas, akinek az volt a szokása, hogy alaposan megropogtatta az ujjperceit, mielőtt jelentkezett volna.

Portfólióbemutatás volt aznap este. Ilyenkor mindenki kiállt a csoport elé a félév során készített képeivel, hogy alaposan átbeszéljük őket. A prezentációk túlnyomó többsége érdektelen volt. A képek technikailag általában rendben voltak – ami azt jelentette, hogy valamit jól csináltam –, de a témaválasztásukat, a mondanivalójukat tekintve kísértetiesen hasonlítottak a tavalyi, a tavaly előtti csoportom anyagaira. Ugyanazok a graffitik tűntek fel ugyanazokon a roskadozó téglafalakon; ugyanazok a vadszőlővel befutott bódék kerültek elő a Carlton Gardensből, és ugyanazokból a sötét és kísérteties csatornanyílásokból ömlött a mocskos, barna víz az Egan folyóba.

Általában robotpilóta-üzemmódban vészeltem át az óráimat.

Az amerikai könyvelővel való találkozás eléggé felzaklatott, de nem azért, mert elhittem, amit mondott. Négy éve halott anyámra, Carol Leamyre elég sok mindent lehetett mondani, de az, hogy gyerekeket rabolt volna el, még véletlenül sem jutott volna senkinek az eszébe. Ha már az anyámnál tartunk, meg kell említenem, hogy köztudottan arra is képtelen volt, hogy a saját hazugságait megjegyezze, és kitartson mellettük, tehát képzelhető, mire ment volna egy országhatárokon átívelő gyermekrablási üggyel.

James Finn tévedett velem kapcsolatban, és biztosra vettem, hogy sohasem fogja megtalálni azt a kislányt, egy kényelmetlen igazságot azonban mégiscsak sikerült az eszembe juttatnia: hiú ábránd azt gondolnunk, hogy kézben tartjuk, irányítjuk az életünk eseményeit. Sammy Went szülei kegyetlen úton-módon, a gyermekük elvesztése árán tanulták meg ezt, és én is tragikus körülmények között, az anyám halálakor döbbentem rá minderre. Viszonylag hirtelen hagyott itt – ha lehet ilyet mondani, hiszen huszonhat voltam, amikor diagnosztizálták nála a rákot, és huszonnyolc, amikor belehalt.

Tapasztalataim szerint az emberek úgy teszik túl magukat az ilyesmin, hogy választanak egyet maguknak az alábbi két lehetőség közül, és vagy azt mondják, hogy minden okkal történik ezen a világon vagy azt, hogy a káosz uralkodik felettünk. Természetesen léteznek egyéb változatai is ezeknek a gondolatoknak: isten útjai kifürkészhetetlenek és az élet egy rohadt ribanc. Én az utóbbit érzem találónak. Az anyám nem dohányzott, egyetlen percig sem dolgozott textilüzemben, egészségesen táplálkozott, és a testmozgást sem hanyagolta el, mindennek azonban semmiféle jelentősége nem volt, a vége mégis az lett, ami.

Mint mondtam, hiú ábránd azt gondolnunk, hogy kézben tartjuk, irányítjuk az életünk eseményeit.

Miközben az órámra tartottam, úgy éreztem magam, mintha alvajáróként bolyonganék az épületben, úgyhogy felhajtottam a kihűlt kávémat a kihűlt papírpoharamból, és igyekeztem összekapni magam.

Aznap Simon Daumier-Smithen volt a sor, hogy bemutassa a munkáit. Simon egy félénk, a húszas évei elején járó srác volt, aki beszéd közben szinte végig a cipője orrát bámulta, amikor pedig felemelte a tekintetét, olyan álmosan, lustán nézelődött a szemüvege mögül, mint egy hal az akváriumban.

Hosszú percekig szerencsétlenkedett, mire sikerült kitennie a képeket az állványokra. A többiek egyre idegesebben fészkelődtek már, úgyhogy megkértem, addig is, amíg pakol, mondjon néhány szót a képeiről.

– Ööö, igen, persze, hogyne… – kezdte.

Tovább küszködött az egyik lappal, ami végül persze kihullott a kezéből.

– Szóval – vette üldözőbe a lomha madárként tovalibbenő fotót –, abból indultam ki, hogy a félév során a… szóval az ellentéteket próbáltuk megragadni, úgyhogy… szóval… bár nem biztos, hogy sikerült megragadnom a lényegét ennek a dolognak, vagy minek…

Feltette az utolsó képet az állványra, és hátrébb húzódott, hogy a többiek is szemügyre vehessék.

– Amint azt láthatjátok, a sorozat a csúnya és a szép ellentétét mutatja be.

A legnagyobb döbbenetemre Simon Daumier-Smith fényképsorozata – nincs rá jobb szó – lélegzetelállító volt.

Összesen hat darabból állt, és azok mindegyike pontosan ugyanazzal a kivágással készült. Állványra tette a gépét, és néhány órás időközökkel készített egy-egy újabb képet. A kompozíció tiszta volt és egyszerű: egy ágy, egy nő és a gyermeke. A nő egyidős lehetett Simonnal, és az arcát borító himlőhegek ellenére is szép volt, a hároméves forma gyereknek természetellenesen csillogott a szeme, és ki is volt pirulva, a homloka pedig betegesen ráncos volt.

– Egy teljes éjszakán át fényképeztem őket – magyarázta Simon. – A nő a menyasszonyom, Joanie, az ott pedig a kislányunk, Simone. Egyébként nem utánam kapta a nevét… Sokan azt hiszik, hogy miattam választottuk neki ezt a nevet, de nem, mert Joanie egyik nagymamáját hívták Simone-nak.

– Mondj még valamit a sorozatról, Simon! – néztem rá.

– Persze… ööö… szóval Simone egy szemhunyásnyit sem aludt az éjszaka a szamárköhögés miatt, és mivel rettenetesen nyűgös volt, Joanie végül maga mellé vette az ágyba.

Az első fényképen Joanie etette a gyereket, a másodikon a kislány éppen sírva próbálta eltolni magától az anyját. A harmadikon úgy tűnt, hogy Simon menyasszonyának kezd elege lenni abból, hogy fényképezik őket, és így tovább egészen a hatodik képig, amely a már az anyjával együtt békésen alvó gyermeket ábrázolta.

– Hol van itt a csúnyaság? – kérdeztem.

– Hát… ööö… szóval, nézze meg ezt a képet… Simone, a kisebbik modell nyáladzik, és bár az nyilván nem látszik, de a menyasszonyom meg úgy horkol közben, mint egy őrült.

– Én nem látok semmi csúnyát a képen – mondtam. – Számomra teljesen hétköznapi a látvány… Hétköznapi, és mégis csodálatos.

Szinte biztos voltam abban, hogy Simon Daumier-Smith soha nem lesz hivatásos fotós, de ezzel a sorozattal, amely a lefegyverzően egyszerű Beteg kislány címet viselte, valami igazat és hiteleset sikerült létrehoznia.

– Jól van, Miss Leamy? – kérdezte hirtelen.

– Maradjunk a Kimnél! – emlékeztettem. – Igen, minden rendben. Miért?

– Hát csak mert… Szóval, mert sírni tetszik.

Tíz óra is elmúlt, mire a lehangoló coburgi vidéken át hazafelé indultam. Zuhogott az eső, a kövér és szapora cseppek vadul verték a Subaru tetejét. Tíz perccel később már meg is érkeztem, leparkoltam, majd esernyő helyett a táskámat a fejem fölé tartva futni kezdtem az épület bejárata felé.

Ahogy felértem a harmadikra, azonnal megéreztem a szomszédaimtól esténként kiszivárgó, otthonosan megnyugtató fokhagyma- és fűszerillatot. Csak ennyit tudtam róluk, mert eddig még egyszer sem futottam össze velük. Amikor a lakásom elé értem, a velem szemben lakó Georgia Evvie kidugta a fejét.

– Áh, Kimberly… Gondoltam, hogy maga az.

Testes, a hatvanas évei elején járó asszonyság volt, akinek olyan vörös és fátyolos volt a szeme, mintha folyamatosan gyulladásban lett volna. A szomszédok csak Zúzós Evvie-ként emlegették a háta mögött.

– Hallottam a liftet, megnéztem az órámat, és az jutott az eszembe, hogy csak maga lehet az, mert senki más nem szokott éjszaka hazajárni.

Fél tizenegy volt.

– Elnézést, Mrs. Evvie, ha felébresztettem.

– Nem, nem. Én éjszakai bagoly vagyok. Bill persze ágyban van kilenc óta, szóval lehet, hogy ő felneszelt, de nem szólt egy szót sem… És ha megtette volna – legyintett Georgia –, gyorsan helyre tettem volna azzal, hogy maga még fiatal, a fiatalok pedig későn járnak haza, és, a jelek szerint, nem csak a hétvégén.

– Hát igen…

Valójában senki sem látta még Georgia férjét, és tulajdonképpen nem is igazán volt cáfolhatatlan vagy akárcsak komolyan vehető bizonyíték arra nézve, hogy létezik egyáltalán. Az is lehet persze, hogy csak azért nem látszott, mert őt is maguk alá temették a Georgia lakását megtöltő lomok. Annak alapján, amit a küszöbön állva láttam időnként a lakásából, úgy tűnt, hogy a tekintélyes részét a könyvekből, számlákból, dossziékból és degeszre tömött dobozokból épített magas és ingatag tornyok foglalták el. Az egyetlen ablakot, amelyet a folyosóról láthattam, újságpapírral ragasztották be, és bár bizonyítékom erre sem volt, biztosra vettem, hogy egy-két alumíniumsisak is előkerülne az őskáosz mélyéről.

– Hát, ha még így ébren van… – kezdett bele Georgia.

Világos volt, hogy egy esti italra készül éppen meghívatni magát. Én már csak arra vágytam, hogy feljebb tekerjem a fűtést, elheverjek a kanapén Stephen Kinggel, és elhallgassam a hűtő mormolásának, a kazán neszezésének és a töltőre dugott laptop zümmögésének otthonos és megszokott zajaiból, zörejeiből összeálló csendet.

– Mit szólna egy utolsó pohárkához?

– Hát persze – sóhajtottam.

Anyám halála óta gyakorlatilag képtelen voltam nemet mondani a magányos nőknek.

Mivel az egy hálószobás lakásom szellősen volt bebútorozva, elég tágasnak hatott, így még Evvie is aprónak tűnt benne, ahogy ott ült a nappali esőverte ablaka előtti zöld fotelben, és nemes egyszerűséggel a padlómra szórta a melegítőjéről gondosan lecsipegetett szöszöket.

Behoztam egy üveg bort és két poharat a konyhából. A Georgiával fenntartott kapcsolatom legnagyobb haszna az volt, hogy nem kellett egyedül innom.

– Maga szerint miben mesterkedhetnek odaát? – kérdezte.

– Kik?

– Hogyhogy kik? Hát a 3c-ben. Hallom, ahogy egész nap irakiul vagy hogy beszélgetnek.

– Ja, ők… Az illatok alapján valami curryszerűség lehet…

Megkordult a gyomrom. Ki kellett mennem a konyhába valami harapnivalóért, de csak ételízesítőt találtam.

A bor is megteszi, gondoltam.

– Nem a kajájukról beszélek… – közelebb hajolt, és suttogva folytatta –, hanem arról, hogy miben sántikálnak.

Georgia két dolog miatt volt meggyőződve arról, hogy a 3c-ben terroristák tanyáznak. Egyrészt azért, mert a Közel-Keletről származtak, másrészt pedig azért, mert a postaládájukon a Mohamed név szerepelt. Bár számtalanszor elmagyaráztam már neki, hogy nem minden sötétebb bőrű ember terrorista, és hogy nem igazán valószínű, hogy Ausztrália és főleg Coburg túlságosan előkelő helyen állna a célpontok listáján, Georgia mindannyiszor csak komoran csóválta a fejét, hogy majd meglátja.

– Szóval, miért jött ilyen későn haza, Kim? Gondolom, valami zenés helyen szórakozott.

– Este dolgozom, Mrs. Evvie, maga is tudja.

Belekortyolt a borba, és elhúzta a száját.

– Nem értem magukat, fiatalokat. Késő éjszakáig mászkálnak, az isten se tudja, miért.

Kiittam a poharamat, majd újratöltöttem, és biztosra vettem, hogy a másodikat már lassabb, szemlélődőbb kortyokban fogom elfogyasztani. Arra a meleg, ködös zsibongásra vártam, ami segít majd elaludni.

– Furcsa dolog történt velem ma este, Mrs. Evvie – mondtam. – Egy férfi jött oda hozzám a munkahelyemen.

– Végre – nézett rám, és ő is töltött magának. – Ideje volt, Kim. Egy egyedülálló nőnek nincs túl sok ideje megkaparintania egy férfit. Tizenöt és huszonöt között meg kell történnie. Ennyivel gazdálkodhat. Én tizenhat voltam, amikor találkoztam Bill-lel, és tizenkilenc, amikor hozzámentem.

Georgia megtalálta a fotel párnája alatt lapuló távirányítót, és bekapcsolta a tévét. Alumíniumsisak ide, alkalmi rasszizmus oda, valójában csak egy kis társaságra vágyott.

Lekucorodtam a kanapéra, és miközben ő maximális hangerővel kapcsolgatni kezdett a csatornák között, felnyitottam a laptopomat.

Eredetileg arra gondoltam, hogy szörfölgetek a neten, kémkedek kicsit valamelyik egyetemi pasim után, vagy esetleg kigyomlálom a postaládámat, de hirtelen gyötörni kezdett a kíváncsiság. Olyan volt, mintha az ujjaim önállósították volna magukat, és mire észbe kaptam, már nyitottam egy új ablakot, és be is írtam a keresősorba, hogy Sammy Went + Manson, Kentucky. Ugyanolyan gépies mozdulatok voltak, mint amilyenekkel James Finn igazgatta a barna dossziéját.

Az első link egy 1990. április 7-ei archivált újsághoz vezetett. A cikket beszkennelték, úgyhogy a papír apró gyűrődései és az itt-ott elmázolódott nyomdafesték szemcséi is tökéletesen kivehetők voltak. A szavak helyenként összecsúsztak, ezért olyan érzésem volt, mintha régimódi tudósként egy mikrofilmtekerccsel bíbelődnék.

A cikk:

ELTŰNT KISLÁNYT KERES A RENDŐRSÉG

Önkéntesek és a rendfenntartó erők részvételével pénteken is folytatódott a Manson térségében eltűnt kislány utáni kutatás.

A mansoni Sammy Went csütörtök délután tűnt el az otthonából, és bár azonnal megkezdődött a város, illetve a környék átfésülése, mind ez idáig nem került elő.

– Bízunk abban, hogy rövid időn belül épségben-egészségben megtaláljuk, és hazavihetjük Sammyt – nyilatkozta Chester Ellis, a mansoni seriff. – A jelen helyzetben a keresési és mentési műveletek esetében szokásos módon tesszük a dolgunkat.

A rendőrség nem feltételezi, hogy a kislány eltűnése mögött bűncselekmény állna, ugyanakkor kizárni sem hajlandó egyetlen eshetőséget sem.

A pénteki nap folyamán több száz mansoni lakos kutatta át a Wenték házának közelében elterülő kiterjedt erdős területet.

Az önkéntes kutatócsapat tagja, a hosszú ideje Mansonben élő Karen Peady beszélt a félelmeikről:

– Az éjszakák hidegek, és sok vadállat, ragadozó él a területen, leginkább mégis attól tartok, hogy egy ember rabolta el. Egyre csak az jár a fejünkben, hogy a modern Amerika rossz szelleme már Mansont is elérte, de hát annyi beteg lelkű ember van a világban, sőt még egy ilyen kicsi és békés városkában is, mint a miénk.

Sammy hosszú ujjú sárga pólót és kék pizsamanadrágot viselt az eltűnésekor. A rendőrség számít a nyomozás szempontjából érdemi információval rendelkező személyek segítségére.

A cikkben ugyanaz a fénykép szerepelt, mint amit James Finn mutatott nekem, csak fekete-fehérben, úgyhogy az amúgy is túlexponált fotón még halványabbnak, még elmosódottabbnak tűnt a kislány arca.

Némi további kutakodás után rábukkantam Sammy szüleinek, Jack és Molly Wentnek a fényképére is. A kép közvetlenül a Sammy eltűnését követő napokban készült róluk a seriffhivatal lépcsőjén.

Kimerülten, feszülten néznek a kamerába, a szemükben félelem ül. Főleg Molly Went tűnik elcsigázottnak, mintha kiszállt volna belőle a lélek, mintha a magára maradt teste gépi üzemmódba váltott volna. A furcsa grimaszba torzuló szájával, összefutó szemöldökével úgy nézett ki, mint aki megháborodott.

Hosszan, alaposan tanulmányoztam, és összehasonlítottam Molly Went vonásait a magaméival. Ugyanolyan hosszú, hegyes orrunk és kissé álmos, petyhüdt szemhéjunk volt. Jóval alacsonyabbnak tűnt nálam, Jack Went viszont bőven száznyolcvan felett lehetett. Minél tovább néztem őket, annál több közös vonást találtam közöttünk. Jack Went apró, vértelen füle, Molly Went tartása, Jack széles válla, Molly hegyes álla… Egy kicsi DNS innen, egy kicsi DNS onnan…

Mindez természetesen nem jelentett semmit. Ugyanígy voltam a horoszkópokkal is, hiszen azok is pontosan azért készültek, hogy az olvasó azt hámozhasson ki belőlük, amit csak akar.

Lehet, hogy magamra akarok ismerni Jack és Molly Wentben? – néztem magam elé.

Megdöbbentem a kérdésen, amelyet azután egy sor másik is követett. Vajon Sammynek ugyanolyan sötétkék volt a szeme, mint az enyém? Elképzelhető, hogy az ő pufók, hurkás, rövid lábacskája idővel olyan csontos, hosszú piszkafává változott, mint amilyenen én járok-kelek manapság, és tényleg nagyjából egyidősek vagyunk, már ha életben van egyáltalán?

Vajon Jack és Molly Went még ma is akarja tudni, hogy mi történt? Még ma is összerezzennek minden egyes telefoncsörgésre, még ma is felkapják a fejüket, ha bekopogtatnak hozzájuk, még ma is eltölti őket ilyenkor a remény vagy a rémület, vagy a kettő furcsa elegye? Vajon még ma is Sammy vonásait keresik az utcán szembejövő fiatal nőkben, vagy sikerült továbblépniük, túltenniük magukat az egészen?

A legfontosabb kérdés üvegszilánkként fúródott az agyamba: a kezemet a szívemre téve, őszintén, teljes komolysággal elképzelhetőnek tartom-e, hogy egy olyan nő, mint Carol Leamy, aki a szociális munka világából érkezve szinte egész életében egy képeskönyveket gyártó és forgalmazó cég személyzetiseként dolgozott, képes lett volna…

Leálltam, nem fejeztem be a gondolatot. A feltételezés túlságosan súlyosnak és, be kellett látnom, abszurdnak tűnt.

Vad horkolás ütötte meg a fülemet, úgyhogy letettem a laptopot. Georgia rajtaütésszerű gyorsasággal aludt el a zöld fotelben, a borospohár az ernyedt mutató- és a hüvelykujja között billegett. Elvettem tőle az italt, kikapcsoltam a tévét, és ráterítettem a lábára egy puha, piros takarót. Szokás szerint alszik majd néhány órát, hajnali három körül fog felébredni, hogy azután előbb elmenjen vécére, majd végül hazatámolyogjon.

Amikor elaludtam aznap este, egy árnyalakról álmodtam, akinek mintha ködből és éjszakai sötétből gyúrták volna a testét. Az Árnyékember a hálószobám ablakában bukkant fel, azon át nyúlt be értem a valószerűtlenül hosszú karjával, azután pedig elindult egy hosszú, magas fák szegélyezte földúton, és elvitt magával.

MANSON, KENTUCKY
AKKOR

1990. április 3-án, kedden Jack Went az emeleti fürdőszobában vizelt, miközben a felesége néhány lépésnyire tőle a zuhany alatt állt. Volt valami elgondolkodtató abban, ahogy elnézte őt a homályos üvegfal mögött. Mintha csak ennyi, ez a bizonytalan körvonalú, elmosódott alak maradt volna a nőből, akit annak idején megismert. Igen, nagyjából ez volt a helyzet.

Molly elzárta a vizet, de nem jött elő.

– Végeztél, Jack?

– Tulajdonképpen – nyitotta meg csapot. – Felesleges bujkálnod, nincs rajtad semmi, amit ne láttam volna már.

– Igaz, de azért várok inkább.

Molly előreejtett vállal ácsorgott a fülkében. Jacknek ismerős volt a testtartása, talán a II. világháborús könyvekben látott egy fényképet egy tébolyodott holokauszttúlélőről vagy egy holttestek között ácsorgó parasztlányról.

Molly halvány rózsaszín kardigánja és majdnem bokáig érő, súlyos farmerszoknyája a fürdőszoba belső oldalára szerelt akasztón várakozott. A pünkösdista női divat kellékei…

Valamikor régen, még mielőtt Sammy megszületett volna, Molly szenvedélyes és érzéki lány volt, de azóta mintha megváltozott volna. A házban sem élt igazán, inkább csak kelletlen vendégként járt-kelt a szobákban. Rendkívüli asszony volt tulajdonképpen, mert hiába a családi patika, ami bőven eleget hozott ahhoz, hogy ne kelljen dolgoznia, hiába a három csodálatos gyerek és hiába a mély hit ereje, ő valahogy mindig talált okot arra, hogy szomorú legyen.

Molly résnyire kinyitotta a kabin ajtaját, és kinézett. A karja láthatóan libabőrös volt.

– Igyekezz már, béb, megfagyok!

– Már itt sem vagyok – mondta Jack, majd kiment, és becsukta maga mögött az ajtót.

A háromból két gyerek a tévé előtt kucorgott, és a Tini nindzsa teknőcök egyik epizódját bámulta. Még csak nem is köszöntek. Stu, a kissé lomha kilencéves, aki éppen kilábalóban volt a megfázásból, egy vastag takaró alatt üldögélt, és egy csomag papír zsebkendővel felszerelkezve tágra meredt szemmel, félig eltátott szájjal meredt a képernyőre.

– Jobban vagy, pajti? – kérdezte Jack, és Stu homlokára tette a kezét.

A fiú nem válaszolt, a teknősök valósággal megbabonázták.

Sammy, a kétéves angyalka, szintén a tévét nézte, de őt a jelek szerint a bátyja is legalább annyira érdekelte, mint a rajzfilm, mert a szeme ide-oda járt a tévé és Stu arca között. Amikor Michelangelo mondott valami nagyon vicceset, és Stu felnevetett, a kislány nemcsak a bátyja nevetésének a hangerejét, de még a ritmusát is utánozta, amikor pedig Stunak elakadt a lélegzete, mert Shredder valami újabb sötét tervet eszelt ki, Sammy együtt izgult vele.

Mivel Jack nem akarta megzavarni a kertvárosiasan idilli életképet, amelybe belecsöppent, csendben elhagyta a szobát.

Emma, a legidősebb lányuk, a müzlijét ette a konyhapultnál, és úgy takargatta, úgy fedezte a karjával a tálkáját, mintha egy börtön étkezőjében ülne, és a kiéhezett társaktól kellene megvédenie a fejadagját.

Tényleg így érezné magát ebben a házban? – suhant át Jacken. Mintha valami büntetést kellene letöltenie?

Időnként ő maga is így érezte.

– Jó reggelt, kicsim – köszönt rá, és feltette a kávét. – Harris tanár úr járt tegnap a boltban. Azt mondta, hogy nem voltál tornaórán, mert megint menzesz előtti görcseid voltak. Hozzak haza gyógyszert?

Emma felhorkant.

– Nem értem, miért gondolja azt két felnőtt férfi, hogy tök normális dolog, ha a havibajomról beszélgetnek?

– Nem lejárt lemez, hogy a menstruációdra hivatkozva akarod megúszni a tornaórát?

– Ez nem egy lejárt lemez, apa, hanem egy jól bevált kifogás. Amúgy pedig Harris tanár úr egy kukkoló. Állandóan kötelet mászat velünk, hogy közben megbámulhasson. Jut eszembe… Ezt alá kell veled íratnom.

Benyúlt az iskolatáskájába, majd az apja felé nyújtotta a lapot.

– Szülői hozzájárulás a tudomány és evolúció című tantárgy foglalkozásain való részvételhez – olvasta fel Jack. – Manapság már szülői engedély kell ahhoz, hogy beülj egy órára?

– Még szép, amikor minden második gyerek buzeráns bigott…

Jack suttogóra fogta.

– Anyádnak mutattad már?

– Nem.

Jack előhúzott egy tollat a zsebéből, és sietős mozdulattal aláfirkantotta a lapot.

– Jól van… Anyád pedig meg ne hallja tőled azt a B betűs szót!

– A buzeránst?

– A bigottot.

Emma összehajtotta a lapot, és óvatosan becsúsztatta az iskolatáskájába.

Bár tulajdonképpen Jack és Molly is tagja volt a Belső Fény egyháznak – Molly felnőttként lépett be, Jack már beleszületett –, Molly sokkal komolyabban vette az egészet, mint a férje, ő például a világért sem mulasztotta volna el a heti három istentiszteletet. A hitre felnőtt fejjel rátalálók gyakran buzgóbbak, mivel ők általában az életükben tátongó valamiféle űrt akarják betölteni a vallással.

Jack kamaszként kezdett távolodni a Belső Fénytől, Emma születését követően pedig végképp elmaradt az istentiszteletekről. Mindezt biztonsági okokra hivatkozva próbálta igazolni, mert sok más pünkösdista fundamentalista felekezethez hasonlóan, a Belső Fény szertartásain is előkerültek mindenféle mérges kígyók és mérgező anyagok, tehát nehéz lett volna egészségesnek vagy gyermekbarátnak nevezni ezeket a rendezvényeket. Jack így otthon maradt bébiszitternek, és ráhagyta az egészet Mollyra. Ettől függetlenül továbbra is a gyülekezethez tartozónak vallotta magát, egyrészt azért, hogy Molly ne hagyja el, másrészt hogy a szülei ne tagadják ki – bár egy ideje egyik eshetőséget sem érezte már túl nagy csapásnak. Az igazat megvallva Jack már jó ideje elveszítette a hitét.

Molly megjelent a halvány rózsaszín kardigánjában.

– Jó reggelt, Emma.

Emma dünnyögött valamit.

– Harris tanár úr azt mondta az apádnak, hogy a menstruációs görcsökre hivatkozva lógtál a tornaóráról. Igaz ez?

– Nyugi, apától már megkaptam a magamét.

– Rendben. Remélem, azt is közölte veled, hogy hazudni bűn, és hogy most a tanulás a legfontosabb dolog az életedben.

– Jézusom, már megint…

– Emma! – csapott Molly a konyhapultra. – Minden fa az ő tulajdon gyümölcséről ismertetik meg… Mert amivel csordultig van a szív, azt szólja a száj… Amikor hiábavalóan a szádra veszed az ő nevét…

– …a hitet gyalázod meg – fejezte be Emma unott hangon. – A szavak tanúskodnak Isten iránti odaadásunkról, és a szavak mutatják meg, hogy kik is vagyunk igazán. Köszi, kívülről fújom az egészet – csörömpölve betette a tálját a mosogatóba. – Mennem kell, Shelley-vel találkozom.

Felkapta a táskáját, elnyűtt sportcipőjében végigtrappolt a konyhán, és kiviharzott a házból.

– Némi segítség jól jött volna azért – nézett Molly Jackre.

– Úgy éreztem, tökéletesen csinálod – mondta Jack, majd átölelte a felesége vállát, és próbálta nem észrevenni, hogy az asszony összerándult az érintésétől.

– Aggódom miatta, Jack.

– Nem kell még lemondanod róla – vigasztalta Jack –, csak egy kicsit meg van zavarodva. Emlékezz vissza, milyen voltál te az ő korában. Amúgy pedig nem sokáig leszek már a kedvence. Olvastam valahol, hogy a pubertáskor közeledtével átprogramozódik a lányok agya, hogy attól kezdve undorodjanak az apjuk szagától. Azt mondják, ez valami evolúciós izé, ami a vérfertőzés megelőzését szolgálja.

Molly elkomorult.

– Egy újabb ok, hogy ne higgyünk az evolúcióban.

Sammy belekapaszkodott Jack lábába. Egy hatalmas plüssgorillát vonszolva jelent meg a konyhában.

– Dada – mondta. – Mi az a vérfertőzés?

Molly elnevette magát. Jack mindig is szerette a felesége nevetését.

– Sok szerencsét hozzá – mondta az asszony. – Meg kell néznem Stut.

Amikor Molly kiment a konyhából, Jack a karjába kapta a kislányt, és magához szorította. Beleszuszogott a nyakába, a kislány pedig csiklandósan felkuncogott. Hintőporszaga volt.

– Mi az a vérfertőzés? – kérdezte meg újra.

– Hát az, amikor megbotlasz egy hangyában vagy katicában, nagylány, elesel, sebes lesz a térded, és nem szaladsz anyuhoz, hogy mossa ki.

A családi vállalkozás, a Went gyógyszertár Manson üzleti negyedének kellős közepén, a Fő utca és a Barkly sarkán működött. A bolt mellett haladt el a Fő utcát egy tágas parkolóval összekötő átjáró, ami azt jelentette, hogy a gyalogos forgalom is igen jelentős volt a környéken, és mivel az emberek rendszeresen szednek össze ilyen-olyan betegségeket, az üzlet remekül ment.

Amikor Jack megérkezett, Deborah Shoshlefski éppen egy vásárlóval foglalkozott a pultnál. Deborah volt Jack üzletének legfiatalabb és legmegbízhatóbb munkatársa. Kissé slamposan öltözködött, és a távol ülő szeme miatt olyan benyomást keltett, mintha állandóan csodálkozott volna.

– Jó reggelt, főnök! Van egy adag recept, amit láttamoznia kell. Odakészítettem az asztalára.

– Kösz, Debbie.

A lány felnézett a plafonra, elnevette magát, majd a vásárlójához fordult.

– Nagyon jól tudja – bökött az állával Jackre –, hogy mennyire utálom a Debbie-zést, úgyhogy mindig így szólít.

Jack kedvesen rámosolygott a hölgyre, miközben belépett a pult mögé. Alig volt ideje begombolni a fehér köpenyét, amikor egy csontvázszerű kéz nyúlt utána, és megragadta a karját.

– Iszonyúan fájnak az ízületeim, Jack.

Graham Kasey az idők kezdete óta Mansonben élt, és Jack emlékei szerint már az ő gyerekkorában is öreg volt, mint az országút. A vénember a meglazult, le-leeső műfogsorával azon a gurgulázó, halálhörgésszerű hangon beszélt, amelyet Jack a nagyapjától hallott az öreg utolsó éveiben.

– Mintha a csontjaim valami olyasmiért akarnának büntetni, amire már nem is emlékszem. Azok a puhapöcsöknek való szarságok, amiket a kinti polcokon tartasz, nem segítenek. Valami keményebb cucc kellene!

Elővett egy üres dobozt, amin az állt, hogy Pain-Away, ami egy felületi fájdalmak enyhítésére szolgáló, kifejezetten erős kenőcs volt.

– Orvos látott már, Graham?

– Te sem gondolod komolyan, hogy csak azért elvezetek Colemanig, hogy azután az Arter doktortól kapott fecnivel jöhessek ide. Ugyan már, Jack, tudom, hogy van olyasmid, ami nekem kell.

– Nem vagyok díler, és ki mondta, hogy el kell mennie Colemanbe, amikor dr. Redmond itt rendel helyben?

– Ki nem állhatjuk egymást Redmonddal.

Jack óvatosan Deborah-ra sandított, a lány pedig elmosolyodott. Graham Kasey az a fajta volt, aki inkább autózott harminc kilométert Colemanig a vénséges benzinfaló Statesmenjével, mint hogy azzal a dr. Redmonddal írasson magának receptet, aki egyszerre volt fekete és nőnemű.

– Sajnálom, Graham. Én nem írok fel gyógyszereket, én csak kiadom őket.

Miközben beszéltek, Graham egy pillanatra sem engedte el Jack karját. Hidegek, csontosak voltak az ujjai, döglött, fehér hernyókra emlékeztették Jacket.

– Nem tanultad meg, hogy tisztelned kell az idősebbeket?

– Illegális.

– Illegális a tökömet! Tudom, hogy működik ez, Jack. Bármit leselejtezhetsz azok közül is, amit a pultocskád belső oldalán tartasz. Mindig van selejt… A dolgok elkavarodhatnak, megrághatják őket a patkányok, vagy lejárhat a szavatossági idejük…

– Ezt meg honnan veszi?

– Legyen elég annyi, hogy Sandy nem volt ennyire merev, amikor még ő intézte itt a dolgokat.

Az anyja nevének hallatára Jack tarkójában furcsa bizsergés támadt. Az üzlet két évvel a születése előtt nyílt meg, amint arra a bejárat feletti cégér nap mint nap emlékeztette: WENT GYÓGYSZERTÁR, ALAPÍTVA 1949-BEN. Jack valahogy sohasem érezte igazán magáénak a patikát, pedig négy évvel az egyetem elvégzése után annak rendje és módja szerint megvásárolta azt az anyjától.

Mindez azonban nem igazán számított, mert a szintén gyógyszerész végzettségű és elméletileg visszavonult asszony azzal az ürüggyel, hogy kifogyott az aszpirinből vagy a vécépapírból, minden második héten betoppant, körbejárta az üzletet, és olyanokat kérdezett, hogy Hát az antihisztaminokat meg miért pont ide tetted? Egy ízben még a mutatóujját is végighúzta a pult szélén, és irgalmat nem ismerő angol házvezetőnőként ellenőrizte, hogy nem poros-e.

Graham valószínűleg érzékelte a Jack szemében ugráló szikrákat, mert lecsendesedett, és még a karját is elengedte. Halvány foltok maradtak az ujjai helyén.

– A fenébe is, akkor veszek egy újabb dobozt ebből a puhapöcsöknek való szarságból.

Jack elmosolyodott, és egyik kezét Graham vállára tette. Megesküdött volna, hogy finom porfelhő gomolygott elő az öreg kabátból.

– Hallottad, Debbie – szólt oda a kolléganőjének. – Egy doboz puhapöcsöknek való szarság lesz Kasey úrnak. Csomagold be!

– Máris, főnök.

Jack visszament a helyére, hogy nekilásson a papírmunkának, de képtelen volt megnyugodni. Feszült volt, mert Graham Kasey egy régi sebet tépett fel benne.

Egy meglett ember és az ő anyakomplexusa, füstölgött. Ha már a kliséknél tartunk…

Ez nem klisé, hallotta a lánya hangját, ez egy nyomasztó élethelyzet, amellyel sokan küszködnek.

Próbált a munkára koncentrálni, de ahogy kihúzta az első receptet a kupacból, véletlenül kettétépte. Szerencsére a fejléc olvasható maradt: Andrea Albee, fluoxetine, szintentartó dózis.

Fogott egy henger alakú műanyag dobozkát, hátrament a gyógyszeres állványokhoz, majd visszatért a helyére Andrea Albee’s Prozacjával. Bekapcsolta az asztalán tornyosuló öreg és hatalmas számítógépet, az pedig zúgva, morogva megremegett. Néhány perc múlva egy zöld táblázat jelent meg a sötét képernyőn. Jack kikereste benne a Prozacot, és megnyomta a MELLÉKHATÁSOK NYOMTATÁSA gombot, hogy ráragaszthassa majd az üvegcse oldalára.

Miután nyöszörögve előkúszott a lista, a nyomtató leállt. Kiütések, nyugtalanság, borzongás, láz, aluszékonyság, erős szívdobogás, görcsök, bőr- és szájszárazság. Mennyire szomorúnak kellett lennie ennek az Andrea Albee-nak ahhoz, hogy a rengeteg mellékhatással együtt is megérje neki ilyesmivel zsibbasztania az agyát? Mert valójában pontosan ennyi történt csupán, ugyanis a közhiedelemmel ellentétben a Prozactól nem lett boldogabb és nem gyógyult meg az ember.

Deborah kukkantott be hozzá.

– Magát keresik telefonon, főnök. Bekapcsoljam?

– Köszönöm, Deborah.

A lány szeme a szokásosnál is nagyobbra kerekedett.

– Hogyhogy nem Debbie-nek szólít?

Jack egy ugyanolyan mosolyt villantott rá, mint Graham Kasey-re, Deborah pedig átirányította a hívást a saját készülékéről.

– Jack Went – vette fel a kagylót.

– Helló, Jack! Egy közös ebéd?

Azonnal felismerte a hangot.

Délután kettőkor Jack behajtott a Merri-tó keleti csücskében terpeszkedő parkolóba, kiszállt, és az Emma lánya által kedvesen csak a kapuzárási pánikolók autójaként emlegetett vörös Buick kabriójának dőlve várakozott. Elnézte a hosszú, bozótos sávot, amely mögött az autópálya futott. A parkoló, ahogy mindig, most is szinte teljesen kihalt volt, pedig a lassan tavasziasra forduló idő egyre több embert csalogatott ki a tóhoz.

Travis Eckles tíz perc késéssel futott be az ipari tisztítással foglalkozó cég furgonjával. Bő, fehér kezeslábasban szállt ki az autóból, majd vetett egy gyors pillantást a szél borzolta hajára a visszapillantó tükörben. Hatalmas monokli éktelenkedett a szeme alatt.

– Basszus, veled mi történt? – kérdezte Jack.

Travis megtapogatta a duzzanatot, és fájdalmasan elfintorodott.

– Nem olyan vészes, mint amilyennek látszik.

Jack a két keze közé fogta Travis arcát, és megvizsgálta a sérülést. Travis szeme alaposan fel is dagadt, amitől hirtelen ugyanolyan rosszarcú lett, mint a bátyja.

– Fáj is? Nem kell Advil?

Travis megrázta a fejét.

– Nem. Semmi gond.

– Ezt Ava csinálta veled?

Travis úgy tett, mintha meg sem hallotta volna, ami felért egy bólintással. Trevis anyja, a kőkemény alkoholista Ava Eckles időről időre szívesen használta az öklét a szavak helyett. Ha hinni lehetett a pletykáknak, annak idején Manson férfi lakosságának legalább a fele megfordult az ágyában.

Travis apja a légierőnél szolgált, és rajta volt azon a CH-53 Sea Stallionon, amely 1983-ban gyakorlatozás közben zuhant le Észak-Karolina dél-keleti partjainál. A szerencsétlenségnek nem voltak túlélői.

Travisnek volt egy bátyja – Patrick –, ő azonban éppen a Greenwood fegyházban ült súlyos testi sértés miatt, és az unokatestvérei sem voltak sokkal jobbak: volt közöttük, aki csak a középiskolát hagyta ott, de olyan is akadt, aki dílerként vagy egyszerű bűnözőként próbált boldogulni.

Szép kis család, gondolta Jack.

Travisszel azonban nem volt gond. Huszonkét évesen még volt reménye, hogy elmehessen Mansonből, és bár a takarítás nem volt egy álommeló, állandó munkát és biztos megélhetést jelentett a számára. Travis időnként a durvaságig nyers volt, de – annak ellenére, hogy nem túl sokan ismerték ezt az arcát – gyengéd és szórakoztató is tudott lenni.

Travis elhúzta a furgon oldalsó ajtaját, és félreállt.

– Csak utánad! – mondta.

Jack vetett egy pillantást a tóra. A Coleman felőli lejtőt borító fenyves borzongós hullámokat vetett a szélben, de a csendes víztükör simán nézett vissza rá. Egyedül voltak. Jack belépett a furgonba, Travis pedig követte, és behúzta maga után az ajtót. Meleg volt odabent. Travis levette a kezeslábast, Jack pedig kigombolta a nadrágját.

MELBOURNE, AUSZTRÁLIA
MOST

A nővérem egy tök egyforma sorházakkal telezsúfolt, labirintusszerű lakóparkban él Caroline Springsben. Legalább egy tucatszor jártam már nála, de ismét eltévedtem, és egészen addig nem voltam biztos benne, hogy meg fogom találni, amíg ki nem jött elém az utcára.

– Mi van? – kérdezte. – Mi a baj? Mi ez az egész?

– Miről beszélsz? Nincs semmi baj! Ki mondta, hogy bármi gond lenne?

Előrehajolt, majd látványosan megkönnyebbült arckifejezéssel térdre ereszkedett.

– Amikor megláttalak, valahogy olyan… Nem is szóltál előre, hogy jössz… Szóval, sajnálom… Nyilván hozzászoktam, hogy a legrosszabbra kell felkészülnöm.

– Ne már! Egy nővér már meg sem látogathatja csak úgy a húgát?

– Nem igazán, ha az a nővér te vagy, Kim. Sosem voltál az a csak erre jártam, gondoltam, beugrom fajta.

Eljátszottam az értetlent, az égre néztem, és ingattam a fejemet, mert nem akartam, hogy tudja, mennyire beletrafált, merthogy természetesen igaza volt. Magányos természet vagyok, sokkal jobban szeretek egyedül lenni, üldögélni és olvasni vagy a szupermarket polcai között nézelődni, keresgélni akár egy óra hosszat a legmegfelelőbb linguinit.

Amy öt évvel volt fiatalabb nálam, kedves, kerek arcú, telt lány. Ott kerek, ahol kell, mondogatta az anyánk.

Olyan volt, mintha a húgom génjei az enyémek tökéletes ellentétei lettek volna. Őt soha senki nem állította meg az iskolában azzal, hogy bocsi, de olyan, mintha befelé nőnének a melleid.

Tulajdonképpen csak féltestvérek voltunk. Az apja (a mostohaapám) kétéves koromban jött össze az anyámmal, és öt voltam, amikor Amy megszületett, de a rokonsági fokunktól és a DNS-állományunktól eltekintve nem volt az egészben semmi fél, Amy egyszerűen a húgom volt, és kész. Tűzön, vízen át. Jóban, rosszban.

Dean elég sokáig élt az anyámmal ahhoz, hogy idővel afféle hivatalos, igazi apaként nézzek rá, bár mivel nem ismertem a vér szerinti apámat, nem is igazán volt összehasonlítási alapom.

– Kim néni!

A hároméves unokahúgom két ujjával a szájában kirohant a ház ajtaján, és a kerten átvágtatva megindult felém. A fű persze vizes volt, úgyhogy a zoknija pillanatok alatt átázott, de mindez egyáltalán nem lassította le, és változatlan sebességgel közeledett. A hóna alá nyúlva felemeltem, és megforgattam. Sikoltozott, nevetett a gyönyörűségtől, még az orra is folyni kezdett.

Letettem a lépcső első fokára, és hagytam, hogy egyedül rohanjon be a házba. A vizes zoknijában aprócska lábnyomokat hagyott maga utána a parkettán. Odabent szokás szerint óriási volt a kupleráj. A mosogatóban halomban álltak a mosatlan tányérok, edények, Lisa játékai szanaszét hevertek a földön, a nappali kanapéját pedig elborították a színes ceruzák, a huzat gyűrődéseiben pedig vastagon ült a morzsából, ételmaradékból és zsírkrétadarabkákból összeálló tarka-barka morzsalék.

A vadonatúj, ötvenkét colos tévé teljes hangerővel üvöltött, Lisa hirtelen zombi üzemmódba váltott, majd alig egylépésnyire a készüléktől megállt, és mintha a képernyőn ugráló rajzfilmfigurák az univerzum titkát suttogták volna a fülébe, tátott szájjal figyelte őket.

A nappali közepén egy félig felbontott IKEA-s kartondoboz éktelenkedett, amelyből olcsó fából és műanyagból készült alkatrészek kandikáltak ki.

Ha akárcsak egy napra Amy bőrébe kellett volna bújnom, az agyam szétrobbant volna a túl sok ingertől, de ő láthatóan jól elvolt ebben a káoszban.

– Ez egy elcseszett láda Lisa szobájába a játékoknak – vett fel egy L alakú fadarabot, és úgy kezdte forgatni, nézegetni, mintha az valami rejtélyes régészeti lelet lett volna. – Vagy legalábbis az lesz… ha lesz… egyszer, valamikor a távoli jövőben.

– Segítsek összeszerelni?

– Hagyd csak, majd Wayne befejezi, és az sem érdekel, hogy ki, milyen háziasszonynak gondol. Kérsz egy kávét?

– Persze.

Átment a konyhába, és miközben a kávét készítette, közel öt percen át beszélt a játékok számára vásárolt ládáról. A hangos presszógépet túlkiabálva elmondta, hogy mennyibe került, melyik osztályán bukkant rá, hogy fog kinézni, ha egyszer sikerül majd összeszerelni, sőt a doboz megvásárlását megelőző teljes döntéshozatali folyamatot is ismertette velem, ahogy ott ültem a nappaliban. Mindezt egy szuszra darálta végig, és fel se tűnt volna neki, ha közben kiszaladok a vécére, majd csendben visszaülök a helyemre. Ehelyett én inkább a könyvespolcon keresgéltem a fényképalbumokat. Elsősorban az a vaskos, rózsaszín album érdekelt, amelynek a borítóján az ELSŐ FÉNYKÉPEK felirat állt lila, nyomtatott betűkkel.

Az album anyánké volt, és igazából Deanhez kellett volna kerülnie, de anyánk halála után Amy eszelősen ragaszkodott a fényképekhez.

Csak és kizárólag a fényképek miatt látogattam meg. Előző éjszaka félig-meddig meggyőztem magam arról, hogy én vagyok az a kislány James Finn fotóján, és szerettem volna minél hamarabb dűlőre jutni ebben a kérdésben.

A könyvespolcon DVD-k, magazinok sorakoztak, sőt még egy bekeretezett, aprócska talplenyomatot is találtam, amelyen az állt, hogy Lisa, hat hónaposan, de az albumoknak nyoma sem volt.

– Mit keresel? – bukkant fel a hátam mögött Amy.

Egy bögre koromfekete kávét nyújtott felém.

– A tej elfogyott.

– Jó lesz… És semmit. Csak nézelődtem.

– Hazudsz.

Basszus, gondoltam. Amy egészen kiskorunktól fogva mindig rájött, ha megpróbáltam eltitkolni valamit.

Volt valami ösztöne ezekhez a lélektani dolgokhoz. Amikor elveszítettem a szüzességemet Rowan Kiplinggel, reggel azt mondtam a szüleimnek, hogy Charlotte barátnőmnél töltöttem az éjszakát. Az akkor tizenegy éves Amy felnézett rám a müzlistáljából, és közölte: – Hazudik.

Anya és Dean gyanakodni kezdett, hogy Amy tud valamit, amit ők nem, nyomozni kezdtek, és végül persze rá is jöttek mindenre. Nem én voltam rossz hazudozó, Amynek voltak kivételesen érzékeny szenzorai.

Nagyot sóhajtottam, és bevallottam az igazat.

– Azt az albumot kerestem, amiben a kiskori képeink vannak.

Amy csettintett a nyelvével. Kiskora óta gondolkozás közben alkalmazta ezt a technikát, és ez a kicsit nyálas hang hirtelen visszaröpített az időben egészen a Greenlaw utca 40. alatti házunkba és az ottani hálószobámba. Ködös, töredékes, összefüggéstelen emlék volt, olyan, mint egy félig-meddig elfeledett álom, de tisztán láttam benne a négy-öt éves Amyt, aki a rózsaszín és zöld pizsamájában próbált felmászni az ágyamba, miközben én felemelem a takarót, hogy bebújhasson alá.

Az emlék gyorsan elillant, és csak valami furcsa, heves szomorúság maradt utána.

– Az összes régi album valahol a garázsban lehet – mondta Amy. – Ha hiszed, ha nem, még mindig nem pakoltunk ki teljesen, pedig fél éve költöztünk be. Wayne dolga lenne, de ha szóba hozom, csak sóhajt egy hatalmasat… Olyan, mintha defektet kapna… mintha az egyik veséjét kérnéd.

– Szóval megvannak még?

– Mire kellenek?

– Kicsit hülyén hangzik… de titok.

Amy beleszürcsölt a kávéjába, közben pedig az arcomat kezdte fürkészni, és igyekezett valami olyan jelet, érzelmet felfedezni rajta, amelynek a segítségével lebuktathatott volna, mint a régi szép időkben. Hirtelen felcsillant a szeme.

– Van valami köze ennek az egésznek a szülinapomhoz? Wayne beszélt neked a fotókollázsról, amit a bevásárlóközpontban láttunk? Mindegy, felejtsd el! Ne mondj semmit. Azt akarom, hogy meglepetés legyen. Gyere!

A sötét garázsban festék- és oldószerszag fogadott. Amy kitapogatta a kapcsolót, és hirtelen éles, vibráló fény világította be az alacsony betonfalazatú helyiséget, amelyben Amy piros Honda Jazzétől és az egymásra tornyozott kartondobozok masszív tömbjétől szinte mozdulni sem lehetett. A következő negyven percet azzal töltöttük, hogy fogtuk egyesével a dobozokat, letettük őket a talpalatnyi szabad helyre, és átnéztük a tartalmukat.

A legtöbben csak a szokásos lomok hevertek: többéves számlák, lejárt kuponok, egy-egy elnyűtt kötény, kicsorbult szélű kerámia hamutartó benne egy egypennys érmével és egy mágnesekkel telepakolt bevásárlószatyor, amit Amy azonnal kikapott a kezemből, mondván, hogy ezer éve kereste már.

Az egyik kartonból előkerültek a régi fényképsorozataim, amelyek zavaró módon hasonlítottak mindarra, amit a diákjaim mutattak be a legutóbbi órán, így például rábukkantam arra az elsőéves egyetemistaként készített projektmunkára, amely a sután hatásvadász Sebhelyek: a test és a lélek hegei címet viselte. Amy egyetlen mappába zsúfolta az összeset. Átfutottam őket, és rémülten tapasztaltam, hogy sokkal inkább illettek egy igyekvő gimnazistához, mint egy egyetemistához.

Az egyik kép azt az apró karcolást ábrázolta a kisujjamon, amelyet akkor szereztem, amikor az egyik barátom úszómedencéjéből kászálódtam ki még a nyáron, egy másikon pedig a biciklijével hatalmasat eső Amy combján végigfutó, mély horzsolásokat, de volt ott kép az anyám kezén éktelenkedő csúnya égési sérülésről és az egyik szomszédasszonyunk szájpadlásán végighúzódó megfakult sebhelyről is. A következő képeken a modelljeim szomorúan, magányosan vagy dühösen néztek a kamerába… A hihetetlenül erőltetett, minden eredetiséget nélkülöző sorozat azt volt hivatott kifejezni, hogy a sebek, sérülések nemcsak az emberek külsején, de a lelkükön is nyomot hagynak.

– Tényleg, mi van Frankkel? – nézett fel Amy egy régi bizonyítványból.

– Ááá.

– Ez most mit akar jelenteni?

– Már nem szoktunk találkozni.

– Miért? – kérdezte Amy méltatlankodástól elvékonyodó hangon.

– Hát csak úgy… Tudod, hogy van ez. Nem volt komoly.

– Nem vagy könnyű eset, Kim… Remélem, te is tudod. Ki fogsz futni az időből…

Amy harcos agresszivitással gondolkodott az anyaságról, és az utódnemzés volt az egyetlen célja és értelme az életének. Ő és az élettársa, Wayne, amilyen gyorsan csak lehetett, összehozták Lisát, és már vadul tervezték a következő gyereket, én viszont soha nem éreztem heves késztetést arra, hogy reprodukáljam magam.

Amikor a nyolcadik, kilencedik dobozban megtaláltuk a családi fényképeket, leültünk a földre, hogy átnézzük őket. Az albumokra olyan színű nyomtatott nagybetűkkel írták fel a címet, amely utalt a belül lapuló fényképek témájára. A PERTH-I NYARALÁS’93 például fekete és sárga volt, mint az állam zászlaja, az új otthon című pedig, amely annak állított emléket, hogy anya és Dean a régi, Osborne körúti házból átköltözött a Benjamin utcai kisebb, de újabb építésűbe, kékkel és zölddel volt írva, mert a kék az osborne-i lépcsőnkre utalt, a zöld pedig a Benjamin utcai fürdőszoba falára. A szellemesen az Első esküvőnk címet viselő album betűit ugyanolyan élénk narancssárgával írták, mint amilyen színű ruhát viselt az anyánk a nagy napon.

Azt gondolhatnák, hogy anya válogatta meg ilyen aprólékos gondossággal a színeket, hogy ő adta a címeket, pedig valójában Dean műve volt az egész. Még anyánk halála előtt állt neki, hogy megszállottként összegyűjtse, kategorizálja és megőrizze az örökkévalóságnak a létező összes emléket. Amy, ahogy meglátta, magához ragadta az esküvői albumot, és szomorkás mosollyal fürkészte anyánk ilyen-olyan arckifejezéseit.

Az első fényképek című album (a felirat ugyanolyan lila volt, mint az első ágyam) végül a doboz legaljáról került elő, benne pedig ott lapultak a fényképek az egykori, mára elfeledett születésnapokról, nyaralásokról és karácsonyokról. Volt rólam egy kép, ami még abban a lakásban készült, ahol Amy születése előtt éltünk: szélesen mosolyogva támasztom a falat, amelyet az a borzalmas sárga tapéta díszít, amivel akkoriban az ország összes gyerekszobáját beborították. Egy másik fotón anyám mosolyogva fogja a kezem: aznap vitt először óvodába.

Az album harmadánál járhattam, amikor hirtelen egy aranyos, pufók kislány nézett vissza rám. Egy szállodai úszómedence sekély végében ácsorgott egy kissé kinyúlt, sárga fürdőruhácskában. Az arcán bölcs, szemlélődő kifejezés ült. A kép felett a KIM KÉTÉVESEN szöveg állt nyomtatott betűkkel. Az egyetlen homályos emlékem, amit arról a napról őrzök, az, hogy Dean a nyakába vesz, és átsétál velem a medence mélyebbik végébe.

A további lapok már üresen maradtak. Nem voltak csecsemőkori képek, és nem volt több olyan fotó sem, ami hároméves korom előtt készült volna. Régóta tudtam, hogy nem is számíthatok többre. A vér szerinti apám nem volt igazán jó ember – anyám így jellemezte őt azon ritka alkalmak egyikén, amikor egyáltalán beszéltünk róla. Amikor elhagyta, nagyon kellett sietnie, az egyik hóna alatt egy kisbabával, a másik alatt egy hálózsákkal menekült tulajdonképpen, és nem volt ideje, alkalma a csecsemőkori fényképeket magához venni. Akkor és ott valahogy gyanúsan magától értetődőnek tűnt az egész történet.

– Jól vagy? – kérdezte Amy. – Olyan, mintha kísértetet láttál volna.

Nem is tévedett akkorát. Sammy Went szelleme ott kísértett az összes gyerekkori fényképem körül. Még mielőtt feltöltöttem volna Sammy egyik fényképét a telefonomra, tudtam, hogy ez az egész több, mint egyszerű hasonlóság. A sötétkék szem, a sötét haj, az összeszorított szájú mosoly, a szögletes áll, a széles orr, az apró, vértelen fülek… Mindez nem lehetett véletlen egybeesés, nem lehetett a természet rejtélyes tréfája: Sammy vagy a hasonmásom volt, vagy ugyanaz a lány szerepelt az összes fényképen.

Miért nem láttam ilyen tisztán mindezt már korábban? Azért-e, mert nem emlékeztem arra, hogy néztem ki kislányként, vagy azért, mert még nem voltam felkészülve arra, hogy elfogadjam a tényt? És most – néztem magam elé –, most már vajon készen állok?

– Jesszusom, Kim, mi van veled?

– Amy, azért jöttem, hogy összehasonlítsam a gyerekkori fényképeimet egy olyan kislánnyal, aki a 90-es években tűnt el az Egyesült Államokban.

– Álljon csak meg a menet! Szóval nem fotókollázst akarsz csinálni a szülinapomra?

Lehunytam a szemem, vettem egy nagy levegőt, és elmeséltem neki mindent az elejéről. Ültünk törökülésben a garázs betonján a dobozok között a festék- és hígítószagban, szélesre tártam az ajtót Amy előtt, és bevezettem Sammy történetébe.

Némán, rezzenéstelen arccal hallgatott végig, amikor pedig befejeztem, pislogni és fészkelődni kezdett, mint egy bagoly, majd elnevette magát. Nem kacarászott, nem kuncogott, hanem hangosan hahotázott, a hasát fogva, hátrahajtott fejjel gurgulázva, pukkadozva, hatalmasakat horkantva röhögött.

– Hadd foglaljam össze: azt gondolod, hogy anya, akinek könnybe lábadt a szeme, amikor a ló meghalt a