HELLO ALEX

novella

írta:

Füredi Annamária Márta

Késő januári téli nap volt Tübingenben, a nap világosan sütött, megvilágítva a modern osztályterem elülső kis sarkát a tanári asztalnál. A professzor, Dr. Martin B. Hausen a szokásos előadását tartotta, immár a február végi témazáró vizsgára fókuszáltan. Úgy jó negyven éves lehetett, de remek formában volt, láthatóan adott az egészségére. Sokat sportolt és igyekezett cukormentesen étkezni. Emeritus volt már, és rendszeresen tartott előadásokat híres egyetemeken, még tévé szereplésre is felkérték néhányszor, mint szakértőt. Ma szórakozottabbnak tűnt a szokásosnál, állapította meg Anita magában. Talán gondolatban már a síparadicsomban járt, ahová jövő héten indulni készül a feleségével, hogy a megszokott téli szabadságát élvezze.

A témazáró vizsgára három fejezetet adott, mind a bizánci történelemből. Anita ezt a témát szerette a legkevésbé. Az ő választott területe a középkori itáliai provinciák élete és igazgatása, a klasszikus archeológia mellett. Ebből írja a szakdolgozatát, már a nagy részével el is készült. Persze ehhez valamennyire ismernie kell a bizánci részt is, nincs menekvés. A sok-sok fura nevű császár, meg hadvezér, akik egymást is meg-megtámadták, és a csatározásaik a szélrózsa minden irányába, nos, ezek a történetek cseppet sem vonzották. Dehát ha kell, akkor kell.

Az ebédet a közeli menzán fogyasztotta el a barátnőjével, Bettivel, aki előtte három évig a szobatársa volt a kollégiumban. Betti egy magas, szőke, kosaras lány volt, klasszikus régészetet hallgatott. Párszor kirándultak is együtt. Hogy Anita idén miért nem lett kollégista? Elsősorban azért, mert megszigorították a kollégiumi lakhatás kritériumait. Olyan sok az érdeklődő, hogy válogathatnak. Emiatt árat is emeltek, és annyira drága a kollégiumi szoba, mintha egy közepes minőségű albérletet fizetne. Akkor meg miért ne vett volna ki egy lakást, végül is az sokkal nagyobb szabadságot biztosított neki. Nem kell annyi házi szabálynak megfelelnie, senki se szól bele, hogy mikor jön és megy.

A délutáni órák után azonnal hazaindult, fáradtnak érezte magát. A vonaton sietve átlapozta a görög jegyzeteit, és a telefonján átjavította a listát, hogy milyen forrásokat kell átnéznie még a vizsgára. Egy alkalmazásban szokta ezeket rendszerezni, kész kis adatbázis az egész. Büszke volt rá, hogy ennyire komolyan veszi. Egész életében igyekezett rendben tartani a dolgokat maga körül. Ebben apura hasonlítok, szokta megállapítani. A szép vörösesbarna haját és a középkék szemét is tőle örökölte.

A szülei amúgy Hamburgban éltek, anyukája azonban Stuttgart környékére valósi, csak az esküvő után költöztek északra. Anita mindig szeretett volna régészetet tanulni, kiskorától érdekelte a történelem, a régi idők eseményei, és a régen élt emberek mindennapjai. Az, hogy majd ásatásokon dolgozhat szakértőként, igazi álommunkának tűnt számára. Szinte természetes módon esett a választása Tübingenre, mert a nagyszülei nem éltek messze innen. Az albérlete egy, a városhoz közeli településen, Nürtingenben, egy régi építésű ház földszinti lakrészében volt, és úgy fél órát kellett vonatoznia az egyetemig. Nem probléma, ennyi belefér, legyintett rá, amikor a lakást kivette. Nem is kellett naponta bemennie, mert néhány előadás online ment, ez a Covid után így maradt.

A ház tulajdonosai laktak a szemközti lakrészben, egy idősebb házaspár. Az idős hölgy, akit Suzanne néninek hívtak, épp a macskát terelte be éjszakára, mire Anita hazaért. Már fél kilenc felé járt az idő. A cica egy szürke cirmos volt, és a Bandita nevet adták neki, amire nem hallgatott. Anita ráköszönt a szomszédasszonyra, ő pedig mosolyogva biccentett, miközben a macskát felnyalábolta. Macskaeledellel vesztegette meg, hogy odacsalogassa, máskülönben képes egész éjszaka kint kódorogni őmacskasága.

A kis lakásba lépve Anita végre lerakhatta a táskáját és az összes holmit, amit cipelt. Be kellene vásárolni, gondolta automatikusan, amint a konyharész felé pillantott. Mindegy, majd holnap. Legfeljebb rendel az egyik nagy áruházból házhozszállítással. Ha nincs is itthon, a szomszéd át szokta venni, nem gond.

Még azt tervezte, hogy átolvassa az első fejezetet az egyik könyvből a vizsgára, ami négy hét múlva lesz, de túl elnyűttnek érezte magát. Majd inkább reggel, friss aggyal, gondolta. A haját befonva szokta viselni, és arra se volt kedve, hogy kifésülje. Majd reggel, ásított. Épp csak lezuhanyozott és bebújt az ágyba. A telefonját legfeljebb tíz percig nézegette, még játszani sem volt kedve. El is tette a kis szütyőbe a párnája alá. A szoba sötét volt, a redőnyök jól zártak, s mivel ez egy kisváros volt, csend ülte meg az éjszakát. Anita mély álomba merült.

Reggel korán felébredt, épp pirkadt kint, a beszűrődő fényekből ítélve. Füstös illat csapta meg az orrát. Ahogy megmoccant az ágyban, különös érzés lett rajta úrrá. Valami nem stimmel. Végigsimította kezével a takarót. Este nem ilyen volt! Most érdesebb, és az illata is más. Felült, és a pizsamájára húzta a hálóköpenyét, amit a párnája mögött tartott. Ennek a végére járok, gondolta, és felkelt. A papucsa eltűnt. A csiszolt parketta helyett pedig deszkákból állt a padló. A szőnyegek is eltűntek. Hát, ez… Még szerencse, hogy volt egy vastag, téli zokni a lábán. Nem akart elhamarkodottan gondolni semmit, inkább kíváncsian az ablakhoz lépdelt. Az ablak is más! A műanyag redőny helyett ablaktáblák voltak! Mi ez? Biztosan még álmodom…

Az ajtóhoz indult, de a kilincs helyén egy érdekes fém nyitószerkezetet talált. Mindegy, gondolta, félresöpörve a megdöbbenést, és kinyitotta az ajtót. Az egész ódon ház másnak tűnt, noha a szemközti ajtó ugyanúgy megvolt, csak eltűntek a lábtörlők, a cicaház, és a világítás is. Kilesett az utcára. A kétsávos autóút és a járda nem volt sehol. A helyén földút, ami elég sárosnak látszott, ahol épp nem fedte be a vastag réteg hó. Alig állt egy-két ház az utca szemközti felén, és mind valahogy régiesnek tűnt. Egy idős férfit meg egy kisgyereket pillantott meg, amint neki háttal sétálnak elfelé, mindkettő valami különös népviseletben. Dermedten bámult utánuk. Mi történhetett? Hogyan változhatott meg minden egy éjszaka alatt? Egy filmdíszlet közepébe kerültem?! Ez valami középkori fesztivál? Egy skanzen? Egy hecc? De hogy lett az?! És én hogy kerülök ide?!

Elöntötte a pánik. Ki kell derítenem, hogy mi ez az egész, gondolta, és a karját csipkedte, hátha így felébred majd, és véget ér ez a furcsa álom. De nem ért véget. A hideget semmibe véve leült a küszöbre, fogalma sem volt, mitévő legyen. Kit lehet hívni ilyen helyzetben? Igaz is, jutott eszébe a telefonja, és berohant érte. Hál’ az égnek megvolt, igaz azt írta ki, hogy nincs hálózat. A szobában nem volt egy aljzat sem, talán nincs is áram. Franc. Na mindegy, még jó, hogy van egy napelemes töltő telep nálam, azzal feltöltve tudom tartani, nyugtázta. Ez legalább rendben van, sóhajtott.

A félig nyitott ajtón át ekkor neszezés ütötte meg a fülét, és óvatosan kinézett. Egy cingár néni nézett vissza rá. Nagy szemeket meresztettek egymásra. A néni is olyan érdekes népviseletben volt. Anita ráköszönt. A néni motyogott valamit, amit alig értett. Vajon milyen nyelven kell vele kommunikálni??

‒ Morga? ‒ kérdezte a néni.

Morga, a szó ismerősen csengett. Ez talán sváb, jutott Anita eszébe! A nagymamája még beszélte, tőle ismeri egy picit.

‒ Guada morga? ‒ kérdezte vissza Anita óvatosan, és a néni elmosolyodott.

‒ Morga. ‒ felelte egy fejbólintással.

Ez az, sváb lesz! Rendben, ez menni fog, gondolta Anita, nagyokat lélegezve. Nehézkesen, de beszédbe elegyedett a nénivel, aki a szemközti lakrészben élt a jelek szerint. Az idős asszony beinvitálta Anitát, és adott neki reggelit. Nagyon megnézte a nyakláncot, amit viselt: kis virágokból állt a medálja, ezüstből az egész, nem nagyobb mint egy 1 Eurós érme. Finom, friss kenyere volt a néninek, és hozzá szalonnát szeletelt. Adott mellé valami érdekes sült tojást is. A néni egész közlékenynek bizonyult. Anita megtudta tőle a település nevét, ahol éppen tartózkodtak, ami kissé máshogy hangzott, mint amit megszokott: Niuritingin. Olyan régies neve van. Gyanú ébredt benne. Az nem lehet, hessegette el az aggasztó gondolatot. Óvatosan megkérdezte.

‒ Milyen évet írunk?

A néni kissé értetlenül bámult rá. Hm, máshogy kell kérdeznie.

‒ Van király?

A néni némi sajnálattal nézett rá, de azért felelt.

‒ Va hát.

A mindenit. Ez tényleg az, amitől féltem! Ez valami másik idő, másik kor!!! Atyaég. Anita félénken kérdezte meg a következő, de döntő kérdést.

‒ És, hogy hívják a királyt?

‒ Na hát, nem tudni ilyet. ‒ ingatta a fejét az idős hölgy ‒ Há Filip.

‒ Filip. ‒ ismételte el Anita, tágra nyílt szemekkel.

Az Fülöp, javította ki Anita fejben. Sietve átfuttatta a fejében a német királyok listáját: Henrik, Ferdinánd, Ottó, Konrád, Alfonso... Egyetlen Fülöp jutott csak eszébe: Sváb Fülöp. Na de, az nem lehet! Ő valamikor a XIII. század fordulóján élt! Elhűlt a gondolatra, és az jutott eszébe, hogy azonnal meg kell néznie a jegyzeteit. Mialatt töprengett, a néni eltakarította a reggeli maradékát, és amint végzett, megállt Anita előtt. Ő, mintegy feleszmélve, rápillantott.

‒ Maga is afféle különc megin, úgy nézem. ‒ Anita nem tudta, mit mondhatna erre ‒ Van-é rendes ruhája, aranyom? ‒ kérdezte a néni, a hálóköpenyt, és az alóla kikandikáló cicás pizsamát bámulva.

‒ Ó, tényleg. Nincs, igaza van!

Anita elpirult. A néni átcsoszogott a kis szomszéd helységbe, ahol egy jókora ládát nyitott ki. Keresgélt benne, Anita ezalatt visszaosont a szobájába. Egy jegyzete megvolt, és még a telefonján is tárolt sok dokumentumot. Még jó is, hogy nem törölt le mindent a felhőbe mentés után, gondolta, miközben a jegyzeteit futotta át. A füzetében nem talált semmit erről a korról. A telefonjára mentett fájlok közt kezdett kutatni. Itt kell lennie, mondogatta, ugyanis volt egy egész részletes kronológia, amit Johann, az egyik évfolyamtársa küldött át az év elején. Á megvan! Sikerült megnyitni. A megfelelő korszakhoz pörgetett. Megvan: Sváb Fülöp, élt 1177‒től 1208 június 8‒ig. Nahát. Jesszus. Viszont jó lenne tudni, ezen belül melyik évben járunk épp. De hogy lehet ezt kideríteni?

Nézzük. 1197‒ben, májusban Fülöp megházasodott, feleségül vette II. Izsák (Isakyos) bizánci császár lányát, Irinit. A néni biztosan tudja, házas-e a király. Ennek igen megörült, noha a pánik, hogy egy teljesen idegen korba vetődött, nem hagyott alább. Amint felnézett a telefonjából, a néni hangját hallotta. Egy pár csizmát, vastag harisnyát, és egy ruhát hozott neki. Ez is amolyan népviseletnek tűnt. Anita elfogadta és felvette. Miközben a néni rásegítette, Anita kérdezgette.

‒ A király házas? Van felesége?

A nénit feldobhatta, hogy beszélgetőtársat talált és készségesen válaszolt.

‒ Van nekije, három kislányuk is má, azt mongyák. Nincs messze az egyik kastéjja.

‒ Találkozott is vele talán? ‒ kérdezte Anita.

‒ Én ugyan nem. ‒ nevetett az idős asszony ‒ De láttam a katonáival elmenni a lenti úton, amikor a diót gyűjtöttem be tavaly.

‒ Három kislánya van?

‒ Három, igen.

‒ Ez egészen jó, köszönöm! ‒ köszönte meg Anita a néni segítségét a ruha igazításában ‒ Hogy hívhatom?

‒ Grimda a nevem, kedves. A magáé?

‒ Anita.

‒ Valami messzi földről jött, nem igaz?

‒ Hát, igen, így van… Elég messziről.

Ugatás hallatszott, és a néni kisietett. Kint élénken beszélt egy férfivel, mintha perlekedtek volna valami miatt, Anita nem tudta kivenni a szavaikat. Visszatért a telefonjához, és a kronológiát böngészte. Fülöp lányai: Beatrix (1198 április/június), Mária (1199/1200), Kunigunde (1202 február). A negyedik lányuk Elisabeth 1205‒ben született. Tehát valahol 1202 és 1205 közt járunk. Hacsak nem született olyan gyermekük is, akit nem dokumentáltak, mert korán elhunyt.

Valamilyen eseményhez kellene kötni, hogy melyik év van, gondolta bosszúsan, kár, hogy ez a kronológia nem elég részletes. Kérdezhetné, hogy bevették-e a keresztesek Konstantinápolyt, ami 1204 április 12, de az innen távoli vidék, a néni talán nem tudná. Egy dátumot azért talált a lábjegyzetben: 1204 szeptember 17‒én Türingiai Hermann behódolt Fülöp királynak. Amint a nénit újra a lakásában hallotta motozni, átment hozzá.

‒ Grimda néni, Hermann, a türingiai behódolt-e má Fülöp királynak? Hallott‒é errő?

‒ Hát aztat én nem tudom. ‒ csodálkozott a néni.

‒ Ah ‒ sóhajtott Anita, de nem adta fel ‒ Hallott‒é a montferrati márkiról, a Bonifácról? ‒

‒ Á, a márki úr, az járt mifelénk tavaly nyáron. Rokona a királynak, azt hiszem. De Katrin, meg Frici jobban tudja az ilyeneket.

Egy pillanat, gondolta végig Anita, szóval a márki tavaly járt itt. Ez jó fogódzó lehet. Visszatért a lakrészébe, hogy ellenőrizze. Bonifác 1202 augusztusban csatlakozik Velencében a keresztesekhez. 1203 nyarán már javában utaznak a haddal a Földközi tengeren, de 1201‒ben pedig még csak szerveződik a sereg, ekkor lesz a vezetőjük Soissons‒ban. Hm, ez elég jól leszűkíti a lehetséges évet.

Mielőtt bármi egyébre gondolhatott volna, Grimda néni megjelent az ajtóban, és intett, hogy jöjjön. A kapott kis kabátot Anita felhúzta, és magára vetette azt a nagy fekete kendőt, amit az egyik sarokban talált. A néni fürgén lépdelt előtte a friss hóban, és Anita követte őt a falun át. Fogalma sem volt, hova mennek, de remélte, hogy biztonságban van. Elvégre elég barátságos…