Juliana Weinberg

ELIZABETH TAYLOR

Hollywood legelragadóbb dívája

Fordította: Hámori Iván

A mű eredeti címe: Elizabeth Taylor: Die größte Liebende Hollywoods

Copyright © Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.

Published in 2023 by Ullstein Taschenbuch Verlag

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Hámori Iván, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-584-2 (papír)

ISBN 978-963-614-585-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2025-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Árkos Eszter

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Berki Artúr Imre

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

I feel very adventurous. There are so many doors to be opened, and I’m not afraid to look behind them.

Keresem a kalandokat. Még sok ajtót kell kinyitnom, de nem félek benézni mögéjük.

– Elizabeth Taylor –

Előszó

A KIS HERCEGNŐ

1939. április

A csillagok úgy ragyogtak az égen, mint ezüstös keresztöltések az éjszaka palástján. Állandó váltakozással hol felcsillantak, hol megint elhalványultak. Elizabeth képtelen volt betelni a látvánnyal, miközben lenyűgözve hallgatta a hatalmas óceánjáró orrának csapódó, magasra tornyosuló hullámok egyenletes, megnyugtató verdesését. Néhány napja már az SS Manhattan volt az átmeneti otthona, amely az Óvilágból vitte az Atlanti-óceánon át az Újvilágba. Taylorék maguk mögött hagyták londoni otthonukat, ahol az apja egy jól menő New York-i galéria fiókját vezette, hogy visszatérjenek eredeti hazájukba, Amerikába, ahol az apja szerint nagyobb biztonságban lesznek. Ugyan Európában egyelőre törékeny béke honolt, de a felszín alatt minden veszélyesen fortyogott, mint egy robbanni készülő gőzkazánban.

– Sara, te utazz előre a gyerekekkel. Nagypapa majd elszállásol titeket Pasadenában, amíg utánatok jövök. A galéria eladása eltart egy ideig, de megpróbálom a lehető leggyorsabban tető alá hozni – mondta az apjuk, aggodalmasan ráncolva homlokát, nem is sejtve, hogy Elizabeth a szalon sarkában kucorog, egy puzzle-t rakosgat, és közben feszülten figyel. Vagy talán azt hitte, hogy a hétéves kislány aligha érti a jelentőségét annak, amit oly nagy nyomatékkal magyaráz az anyjának? Pedig nagyon is értette. A gondtalan londoni élet, a drága balettórák, az idilli piknikek a parkban, a kenti és sussexi kirándulások, a csodás nyaralások a norfolki tengerparton, a teadélutánok az arisztokrata ismerősökkel, akiknek a világába az anyja oly kitartó erőfeszítéssel talált utat magának – mindez immár a múlthoz tartozik. A legfájdalmasabb azonban az volt, hogy a pónijától is búcsút kellett vennie. A pónit Angliában hátrahagyni felért egy hű barát elvesztésével, mégpedig örök időkre.

– Hol vagy, drágám? – Az anyja hangja áttört a hajómotorok zaján, a hajó törzsén megtörő hullámok csapkodásán. – Siessünk, hamarosan kezdődik a filmvetítés.

Elizabeth még soha nem látott filmet, és nem is tudta, mi az a mozi, csupán homályos elképzelése volt egy sötét, barlangszerű teremről, amely nyilván roppant különleges, különben az anyja nem öltözött volna ki annyira. Testhezálló, merev gallérú, fűzöld ruhát viselt, a karcsú derekát kiemelő övvel.

– Máris jövök, mama! – kiáltotta Elizabeth.

A bátyja, a tízéves Howard, egy papírrepülőt tartott a kezében, amelyet éppen hangos berregéssel reptetett át a fedélzeten.

– Muszáj megnéznünk az előadást? Biztosan halálosan unalmas. A kis hercegnő úgy hangzik, mint egy lányoknak szóló történet, ami nem nekem való.

– Igen, mindenképpen megnézzük, és amúgy sem maradhatsz egyedül a kabinban. – Az anyjuk hajthatatlan volt. – Mindenki erről a filmről beszél, és nem árthat, ha te is hozzá tudsz szólni.

Hamarosan már sorban álltak a többi utassal együtt, akik ugyancsak a filmet akarták megnézni. Amikor beengedték őket a terembe, Elizabeth megállapította, hogy tényleg majdnem olyan sötét, mint amilyennek elképzelte, csak néhány bágyadt fényű falilámpa adott némi világosságot. A levegő áporodott volt, és cukrozott édesség illatú. Elizabeth befészkelte magát a karmazsinpiros bársonyfotelbe, és várakozás közben lóbálta a lábát, mivel az egyelőre még nem ért le a padlóra.

Néhány későn érkező furakodott át előttük, hogy helyet foglaljon. Némelyikük, akiket Elizabeth futólag ismert az étteremből vagy a napozófedélzetről, röviden elidőzött előtte, és rajongó pillantást vetett rá, majd olyasmit súgott az anyja fülébe, hogy ez a gyermek elképesztően gyönyörű. És ezek az ibolyakék szemek!

– Ugye? – mosolyodott el büszkén az anyja, majd megsimogatta Elizabeth sötét, puha haját és tejfehér arcbőrét. Ő maga nem értette, hogy miért beszélnek az emberek mindig a külsejéről, hisz olyasmiért dicsérik, ami egyáltalán nem az ő érdeme.

– Elkezdődik végre? – forgatta türelmetlenül a szemét Howard.

– Most már csend legyen! – dorgálta az anyja, azután a lányához fordult. – Te meg ne lóbáld a lábad, mert az nem hölgyhöz illő. Nem vagy már kisgyerek.

Elizabeth nyomban abba is hagyta. Tudta, hogy a mamának milyen fontos a megfelelő viselkedés.

A halvány fények a kis terem mindkét oldalán kialudtak, a filmvászon pedig kivilágosodott. Először kis fénypontok jelentek meg rajta, majd elkezdődött a vetítés.

A kis hercegnő. Shirley Temple megható komolysággal játszotta a félárva Sara szerepét, akivel miss Minchin leányintézetében nagyon csúnyán bántak. Még Howard is, aki eleinte látványosan ásítozott, lenyűgözve figyelt, Elizabethet pedig teljesen elbűvölte a mozgókép varázslata. Mintha egy teljesen ismeretlen világba csöppent volna, idegen helyekre, olyan emberek közé, akiket korábban soha nem látott, de akiknek a sorsa mégis megérintette, mintha régi ismerősei lennének. Milyen izgalmas volt másfél órán keresztül a kis Sara szemén keresztül látni és átélni az életet, eggyé válni vele, átérezni a kivételezett helyzetének elvesztése miatti szomorúságát, fellelkesülni a bátorságán, ami erőt adott neki ahhoz, hogy ne adja föl, és együtt örülni vele, amikor megtalálta eltűnt apját. A filmek, akárcsak a könyvek, elfeledtetik velünk a valóságot, azzal a különbséggel, hogy itt a varázslatot a vásznon villódzó fekete-fehér képek teljesítik be, míg a könyveknél a történéseket nekünk kell elképzelnünk. Remélhetőleg hamar adódik lehetősége, hogy ismét részt vehessen egy mozielőadáson!

Amikor a zárójelenetben Shirley Temple még egyszer feltűnt, és gyermekien pufók arccal, csillogó, pajkos szemmel rámosolygott a közönségre, még Howard is végképp megadta magát a mozi tüneményének.

A vetítőben ismét kigyúltak a fények, amelyek fájdalmas hirtelenséggel térítették magához Elizabethet, kiragadva a film világából, amelyben téren és időn kívül lebegett.

– Kicsit giccses, de azért rendben volt. Viszont legközelebb nézhetnénk valami cowboyos-indiánost. – Howard megint nagyképűsködött, hogy idősebbnek tűnjön. Amióta az SS Manhattan fedélzetére léptek, megpróbálta eljátszani az apjuk szerepét, ám az anyjuk ettől nem volt különösebben elragadtatva. Sara Taylor egyre csak ült a bársonyfotelben, ölbe tett, összekulcsolt kézzel és fátyolos tekintettel. Még mindig a film világában, a második búr háború korszakában időzött.

– Mennünk kellene – súgta oda Elizabeth, amikor már megjelent a személyzet is, hogy nekifogjon a már csaknem üres terem takarításának.

– Hmm? – fordult hozzá az anyja, mintha transzból ébredne, majd bólintott. – Induljunk, együnk még valamit, mielőtt visszavonulnánk a kabinunkba. Örülök, hogy tetszett nektek a film. Nagyszerűek voltak a színészek.

Elizabeth természetesen tudta, hogy senki nem képes a mamánál pontosabban megítélni a szereplők művészi képességeit, mivel egykor ő maga is színésznő volt. Bár kamerák előtt sohasem állt, mindig csak a színpadon, szívesen mesélt a lányának ezekről a rég múlt időkről. Howardot az ósdi történetek nem érdekelték, ő szívesebben mászott fára, vagy fakéregből eszkábált, apró tutajokat úsztatott a folyón.

– De ez még azelőtt volt, hogy a papádat megismertem – fejezte be a történeteket mindannyiszor egy sóhajjal Sara Taylor, és egy csókot lehelt Elizabeth sötét hajára. – Akkor véget ért a színészkedés.

Elizabethet mindig elszomorította a mamája sóvárgó, csaknem sajnálkozó hangja, ezért gyorsan lekerekítette a mesét.

– Azután hozzámentél a papához, és a papa után lett neked Howard, utána meg én.

Ezzel mindig sikerült megnevettetnie a mamát.

A hármas fogat utolsóként hagyta el a mozit, és elindultak a fedélzeti étterem felé. A kerek hajóablakokon keresztül látszott a borús ég és a végtelennek tetsző, mély tenger. A hajó folyosóin a tarka izzók füzérei derűt sugároztak. Howard hangosan mérlegelte, hogy hamburgert vagy inkább steaket egyen-e, Sara Taylor pedig még mindig mélyen a gondolataiba merült.

– Shirley Temple elragadó volt – mormolta. – Tehetséges, bájos kislány. Tudod, drágám, a gyereksztárok nagyon népszerűek Amerikában, de az az érzésem, hogy Shirley ideje hamarosan lejár. Végül is már tizenegy éves, ahogy egy pletykalapban olvastam. Hamarosan megváltozik a teste, és akkor már nem tud megfelelni a róla kialakult képnek. Épp ez történt Judy Garlanddal is, aki most tizenhét éves.

Sara Taylor kizárólag Elizabethhez beszélt, mivel Howard még annyi fáradságot sem vett, hogy figyelmet mímeljen. Lendületesen belökte az étterem szárnyas ajtaját, és bemasírozott. Odabenn olyan zsivaj fogadta őket, mint egy méhkaptárban. A levegőben ínycsiklandó ételek és női parfümök illata kavargott.

Sara Taylor tekintete hirtelen rászegeződött Elizabethre.

– Kíváncsi vagyok, ki lesz a következő gyereksztár.

Elizabeth nem tudta, mit kellene erre mondania, de az anyja talán nem is várt választ. Amikor az asztalukhoz értek, és leültek, Sara még mindig Elizabethet fürkészte, mintha erősen gondolkozna valamin. Elizabeth zavartan emelte föl az étlapot. Nyugtalanította, hogy az anyja figyelme rá összpontosul, ő pedig nem is sejti az okát.

– Kolbászt kérek, sült krumplival – jelentette ki, mire Sara Taylor rámosolygott, mintha a választása maga lenne a tökély.

– Persze, kis hercegnőm – mondta lágyan.

I. RÉSZ

AZ ARANYKETRECBEN

1940–1942

„Sikeresnek lenni azt jelenti, hogy fogollyá válsz.”

Elizabeth Taylor

1. fejezet

Los Angeles, 1940

– Mama! – Amint megszólalt a Hawthorne Általános Iskola csengője, Elizabeth a gyerekfalkával együtt kirohant a kaliforniai naptól felforrósodott iskolaudvarra, ahol már számos jól öltözött anya és éppoly sok nevelőnő várakozott.

– Elizabeth, kincsem! – A méretre szabott, karmazsinpiros kosztümöt és a rövid, gondosan hullámokba rendezett sötétbarna haján egy hozzáillő rafinált, lapos kis kalapot viselő Sara Taylor kitárta a karját, átölelte a lányát, és szeretetteli csókot lehelt a feje búbjára.

– Nahát, itt van Howard is! Gyere ide, fiacskám!

Elizabeth bátyja sokkal kevesebb lelkesedéssel fogadta az anyai üdvözlést. Az ő korában az ember jobban teszi, ha tartózkodik az érzelmi kitörésektől.

– Szia, anya!

– Howard, ma Sinclairék visznek haza autóval, mert a húgodnak és nekem még programunk van – közölte Sara, és rámutatott a járda mellett parkoló kocsira, amelybe épp most szállt be Anthony Sinclair, Howard osztálytársa. Ez a családi ismeretség, Elizabeth jól tudta, nagyon fontos volt az anyjuknak, mert Mr. Sinclair a filmiparban dolgozik, ami hasznos lehet a számukra. Hogy miként, azt a nyolcéves Elizabeth nem tudta volna megmondani, de nem is kellett mindent értenie, ahogy azt az apja, Francis szokta mondogatni.

– Miféle program? – kérdezte Elizabeth, miközben az anyjával a naptól egészen átforrósodott, fekete családi limuzinjukhoz léptek. – Ma nem megyek balettórára?

Minden délutánja be volt táblázva, emiatt ritkán nyílt alkalma a mediterrán stílusú villájuk kertjében játszani, ahol azóta éltek, amióta az apja végre utánuk jött Londonból. Itt, az olaj- és pálmafák árnyékában szolgálta föl a képzeletbeli teát a babáinak, vagy Howarddal együtt kereste a falak réseiben katatón mozdulatlansággal pihenő gekkókat és gyíkokat. Táncórák, énekórák és lovaglás töltötték ki az iskola és a vacsora között szabadon maradó óráit. Ezek a különórák sok örömöt szereztek neki, ráadásul iskolatársnői többsége is hasonló tevékenységeket folytatott. Pacific Palisadest, a városrészt, ahol a villájuk állt, a filmipar munkatársai, stúdiófőnökök, rendezők, forgatókönyvírók és természetesen színészek népesítették be, akik a csemetéiket már időben felkészítették arra, hogy egyszer majd a szüleik nyomdokaiba lépjenek.

A sofőr – mint a többi jómódú család, ők is tartottak alkalmazottakat – beindította a kocsit. Pasztellszínű, úszómedencés villákat hagytak maguk mögött ápolt kertekkel, amelyekben színpompás, egzotikus növények virágoztak. Sara úgy mosolygott, mint aki alig tudja kivárni, hogy a lányát beavathassa a délutánra tervezett program részleteibe.

– A balettórát ma kivételesen kihagyod. Valami mást szerveztem neked. Mrs. Hedda Hopper fogad minket a villájukban.

Elizabeth ráncolta a homlokát. Ki az a Mrs. Hopper? Nyilván egyike a filmipar azon hölgyeinek, akikkel az anyja rendszeres kapcsolatot ápolt azzal a céllal, hogy… Voltaképpen milyen céllal? Ez nem volt világos Elizabeth számára. Úgy tűnt, összefüggésben van azzal, hogy a járókelők lépten-nyomon megszólították az édesanyját a külseje, elsősorban a szokatlanul ibolyakék szeme és hosszú, selymes szempillája miatt, és elragadtatva mondogatták, hogy a kislánynak a filmvásznon van a helye. Sara keble mindannyiszor dagadt a büszkeségtől, és egyetértően bólintott.

– Mrs. Hedda Hopper?

– Pontosan. – A kocsiban fojtogatóan meleg volt, ezért Sara résnyire leengedte az egyik ablakot. A beáramló friss levegő végigsimított az egymásra olyannyira hasonlító két arcon. – Írtam a hölgynek, ő pedig meghívott minket, azaz a meghívás elsősorban neked szól. Mrs. Hopper színésznő, és van egy rovata az újságban is. Nagyon fontos a véleménye, gyermekem.

– Mit kell tennem? – Elizabeth aggodalmasan szorította magához az iskolai hátizsákját. Szeretett volna kiszállni és hazamenni vagy menedéket keresni Indián Nyár, a nyugodt, gesztenyebarna kanca nyergében, amelyiken lovagolni szokott.

– Énekelni fogsz neki. – Sara várakozással nézett a lányára, mintha kitörő lelkesedést várna. – A „When the saints go marching in”[1] címűre gondoltam, amit az énekórán sokat gyakoroltatok. Ugye így van, kincsem? Biztos vagyok benne, hogy Mrs. Hoppernek tetszeni fog, és egy kis szerencsével megemlít majd a rovatában. Így az egyik dolog követi a másikat, és végül valamelyik filmstúdió felfigyel rád.

– Hmm. – Elizabeth torka elszorult a félelemtől, hogy egy vadidegen előtt kell énekelnie. Már csak haza szeretett volna menni, de Sarát annyira rabul ejtette az izgatott várakozás, hogy nem mert ellentmondani neki. Nyomorultan érezte magát, és némán ült a helyén, míg a sofőr be nem kanyarodott egy mór stílusú villa elé, amely nagyra nőtt, rózsaszín virágú oleanderbokrok mögött rejtőzködött. Egy szökőkút csobogott halkan, és finom vízpermettel hűsítette a levegőt. Elizabeth az anyja kezét fogva lépett a boltíves bejárati ajtóhoz.

Egy fehér, fodros kötényt viselő szobalány nyitott ajtót, majd a ház úrnőjéhez vezette őket, aki hatalmas, sötét bútorokkal telizsúfolt szalonban ült, és homlokráncolva tanulmányozott néhány iratot. Elizabeth védelmet keresve bújt az anyjához, és lopva méricskélte Mrs. Hoppert. Az ötvenes évei közepén járhatott, energikusnak és komolynak tűnt, és olyannak, mint aki nem tűri, hogy fecséreljék az idejét.

– Aha, a kis Elizabeth. – Hedda Hopper felállt, lesimította smaragdzöld ruháját, amelynek kivágásában egy drága gyöngysor ragyogott. – Azért jöttél, hogy énekelj nekem, nemde? Úgy hallottam, hogy szeretnél egy filmszerepet kapni.

Elizabeth annyira félt, hogy arra is képtelen volt rávenni magát, hogy tiltakozzon. Ő soha nem mondott ilyesmit. Elbizonytalanodva játszott a hátizsákja szíjával, míg Sara egy határozott mozdulattal el nem vette tőle a zsákot, és a borvörös anyaggal bevont díványra nem tette.

– Kezdj neki, drágám. Húzd ki magad, dülleszd a melled, és fogj bele!

Mrs. Hopper egy kézmozdulattal maga mellé invitálta Sarát, azután mindketten Elizabethre függesztették a tekintetüket. Érdeklődéssel, kíváncsian, az anya esetében reménykedve.

– Nem kell idegeskedned, hisz magunk között vagyunk – nyugtatgatta Elizabethet Mrs. Hopper, és oldalra döntötte a fejét, hogy jobban megfigyelhesse a kislányt.

Elizabeth kinyitotta a száját, de már abban a pillanatban tudta, hogy egyetlen hang sem fogja elhagyni a torkát. Egyszerűen nem ment. Az énekórákon a fiatal, kissé szeles miss Dotty vezetésével és zongorakíséretével lelkesen énekelte a vidám dalocskákat. Ott nem esett nehezére kiadni magából a legjobbat, igen, ott egyenesen élvezte az éneklést. Itt azonban szinte megkövült, a hangszálai pedig mintha ólomból volnának.

– Kincsem? – Anyja, akinek korábbi gyengéd pillantása élesebbé vált, bátorítóan bólintott felé. – Ne légy szégyenlős, csak kezdd el.

– Oh when the saints… – Rekedt varjúkárogással sikerült kipréselnie magából az első sort, de még a végére sem ért, amikor a szeme megtelt könnyel. A körmét a tenyerébe fúrta, de a könny megállíthatatlanul folydogált végig a kivörösödött arcán.

Minden jótékony homályba borult körülötte, egyedül csak az anyja döbbent arcát látta, ezért lehunyta a szemét, és tett még egy kétségbeesett kísérletet. Énekelni próbált, hogy mindent megtegyen az anyja kedvéért.

– …go marching in… Sajnálom, nem megy – hüppögte.

Megmozdult, és hátat fordított a két nőnek, nem bírta elviselni a szégyent, amiért kudarcot vallott. Hiányzott a bátorsága, hogy egy idegen előtt a legjobb tudása szerint énekeljen, bármilyen nagy befolyással rendelkezik is Mrs. Hopper. Filmben sem akart szerepelni. Miért akart volna? Indián Nyáron szeretett volna lovagolni, dús sörényébe kapaszkodni, és a meleg kaliforniai szelet érezni az arcán. A babáival szeretett volna játszani, és a szomszéd kislánnyal ugrókötelezni.

– Próbáld meg még egyszer, Elizabeth. Ne add föl! – hallotta az anyja kétségbeesett hangját. Gyűlölte, hogy csalódást okoz neki, de a bőréből nem tudott kibújni.

– Mrs. Taylor. – Hedda Hopper felállt. Ő tudta, hogy Elizabethből már egyetlen hangocskát sem lehet előcsalogatni. – Nagyon sajnálom, de maga is látja, hogy a lányának még egy kicsit korai volna reflektorfénybe állni, igaz?

– Nem, nem, általában úgy dalol, mint egy énekesmadár – tiltakozott elveszetten Sara, aki nem volt képes beismerni a vereséget. – Kincsem, próbáld meg utoljára.

Elizabeth megkönnyebbülésére Mrs. Hopper ragaszkodott hozzá, hogy hagyják békén a kislányt.

– Azt hiszem, ez nem vezetne semmi jóra. Ne akarjon mindenáron sztárt csinálni a lányából. Hagyja, hogy egyszerűen csak gyerek lehessen.

– Igen, persze… Meg fogom próbálni – suttogta Sara. Lassan ő is felfogta, hogy ennél többet, legalábbis ma, nem érhet el, és tétován felemelte Elizabeth hátizsákját. – Köszönöm, hogy ránk szánta az idejét, Mrs. Hopper.

Elizabeth szinte vakon botladozott az anyja után a kövezett úton, el a szökőkút mellett, ki az utcára. A víz békés csobogása azt a benyomást keltette, hogy a mai is egy teljesen normális, eseménytelen nap Kalifornia kék ege alatt, de Elizabeth tudta, hogy kudarcot vallott valamiben, ami az anyja számára mérhetetlenül fontos volt.

[1] A szentek bevonulása. (A szerk.)

2. fejezet

Los Angeles, 1941

– Örülök, hogy maradhatok a Hawthorne-ban. – Howard reggelire belapátolt egy szeletet Elizabeth születésnapi tortájából, ami előző napról megmaradt. A kislány a kilenc gyertyát a család, a nagyszülők, valamint a szomszédok lelkes tapsa közepette, egyetlen levegővel fújta el, és értetlenül pillantott fel, amikor közben Sara arra kérte, hogy kívánjon valamit. Mit kívánhatna még? Az új baba, amit a Sunset Boulevard egyik kirakatában pillantott meg, csinos csomagolásban ott feküdt a torta mellett, és mást igazán nem akart. És bár az ő születésnapját ünnepelték, most mégis valóra vált az anyja régi vágya – Elizabeth végre szerződést kapott az egyik stúdiótól.

Sara csak a vállát vonogatta Howard félhangos megjegyzésére.

– Téged is beviszlek a filmhez, fiam, és akkor, akárcsak a húgod, te is a stúdió területén fogsz iskolába járni. – Felszúrt a villájára egy szőlőszemet, és elégedetten emelte a szájához. Reggelente mindig csak gyümölcsöt evett. Még rövid színésznői pályafutása alatt vette föl a szokást, hogy ügyeljen a vonalaira, és megtartotta anyaként, háziasszonyként is. – Alig tudom elhinni, kincsem, hogy heti száz dollárt fogsz keresni öt hónapon keresztül. Ez igazán nagyvonalú szerződés.

– Főként, ha tekintetbe vesszük, hogy Elizabeth a pénzt azzal keresi, hogy semmit sem csinál – vetette közbe szárazon Francis Taylor, Elizabeth apja, fel sem nézve az újságjából. A negyvenes évei közepén járó férfi klasszikus arcvonásaival, határozott, arisztokratikus orrával és sűrű, hullámos hajával igazán vonzó jelenség volt. Sara időnként tréfásan megjegyezte, hogy minden további nélkül eljátszhatná egy hollywoodi kasszasiker főszerepét, mire Francis mindig vágott egy rosszalló grimaszt. A villájuk közelében, az Elm Drive-on lévő Beverly Hills-i hotelben bérelt helyiségekben berendezett művészeti galériáján kívül nem sok minden érdekelte, még a lánya sem. Elizabeth fiatal kora ellenére érzékelte, hogy ez a beszélgetés valami másról, talán elvekről szól, mert amit ő valójában csinál, az az apjának nem számított. – Mi haszna a kicsinek a szerződésből, ha nem kap szerepet?

Elizabeth lenyalta a tejszínhabot a süteményesvilláról. Mmm, milyen cukrosan édes! Ő maga nem volt oda azért, hogy szerepet kapjon egy filmben, mert átláthatatlannak és komplikáltnak látta a stúdiómunkát, amelyet biztosan esetlenül és rosszul végezne. Az aggodalmát persze megtartotta magának, mert az anyja csak úgy sugárzott a boldogságtól, és nem akart csalódást okozni neki. Mint minden kislány, ő is igyekezett a mamája kedvében járni.

– Az az idő is eljön majd. – Sara egy türelmetlen kézmozdulattal hessentette el Francis megjegyzését. – Legalább Mr. Cowdin felfigyelt Elizabethre, és ez már félsiker. Pillanatokon belül szerepet fog kapni.

Mr. Cowdin, ennyit Elizabeth már tudott, a Universal Pictures egyik igazgatója és apja galériájának ügyfele volt. Amikor a minap a balettóra után az édesanyjával megjelent a galériában, Mrs. Cowdin is jelen volt, aki új képet keresett a villájuk szalonjába. Mrs. Cowdin a vonalait hangsúlyozó, testhezálló ruhájában nagyon elegáns volt, bár szőke haja kissé merevnek hatott a hajlakktól. Elizabeth anyja magától értetődő természetességgel szólította meg, az egyik szó követte a másikat, és húsz perccel később már régi barátnőkként búcsúztak el. Egy cédulára írva Mrs. Cowdin táskájában ott lapult Taylorék lakcíme. Egy héttel később tényleg megjelent náluk egy teára, és a szórakoztatásukra Elizabethnek egy verset kellett elmondania. Ki volt csinosítva, mint egy baba, a legjobb ruháját viselte, a hajában vörös szalag és arcocskáján két folt, ahogy zavarában elpirult. Mrs. Cowdin el volt ragadtatva a kislánytól, a kinézetét egyenesen Hófehérkééhez hasonlította, és megígérte, hogy szól róla a férjének. A teadélután után néhány nappal Elizabethnek küldtek egy szerződést, és Sara azóta a felhők fölött lebegett a boldogságtól.

– Majd meglátjuk, hogy alakulnak a dolgok – válaszolta komoran Francis. – Ha engem kérdezel, akkor a színészkedés rossz ötlet.

– De nem kérdezlek – vágott vissza hevesen Sara. – Elizabethnek megvan az adottsága, hogy sztár legyen, hát miért szalasztanánk el a lehetőséget?

– Hogy tényleg megvan-e, az egyelőre kérdéses. – Francis feszülten lapozgatta az újságját.

Elizabethnek fájt, hogy az apja nem hisz benne, és minden megjegyzése olyan volt, mintha hegyes tűvel döfködnék. Nem úgy az anyjának, aki elalvás előtt minden este a fényes jövőjéről áradozott. Dicsőségről, véget érni nem akaró tapsviharról, gyönyörű ruhákról, utazásokról távoli forgatási helyszínekre, lenyűgöző személyiségek társaságáról és igen, sztárokról. Ami hamarosan ő is lesz.

– Mindenesetre jobban örülnék, ha továbbra is normális iskolába járna. Mi a baj a Hawthorne iskolával? A Universal Pictures osztályába minden korosztályból járnak gyerekszínészek, így Elizabeth csak egy töredékét fogja megtanulni a tantervnek. Mr. Cowdin utalt arra, hogy a gyerekeket folyton kirángatják a tanításról, mert ruhapróbájuk van, vagy szereplőválogatásra kell menniük.

– Biztosra veszem, hogy eleget fog tanulni – mondott ellent Sara olyan hangnemben, amely egyúttal a vita befejezését is jelentette. – És nem tudós, orvos vagy ügyvéd lesz, hanem színésznő.

Tényleg ezt akarja? Elizabeth azt sem tudta elképzelni, hogy valaha is felnő, hát honnan tudhatná már most, milyen hivatást szeretne majd választani? Ha a mama azt mondta, hogy a filmszínésznők élete mesés, akkor nyilván úgy is van, hisz senki nem tud annyit, mint ő.

– Csak arra ügyelj, hogy ne a saját, kényszerűségből eltemetett karriered vetítsd ki Elizabethre – figyelmeztette élesen Francis, de a felesége jeges tekintete elnémította.

– Készen vagy, kincsem? – fordult szeretettel Sara a lányához. – Akkor induljunk, mert a kocsi már vár, és ne érkezz az első napodon késve a stúdióba.

***

Elizabeth utálta a stúdióiskolát. Utálta a kopár osztálytermet, amelynek egyetlen ablakán tűzött be a nap, hogy világos íveket fessen az asztalokra. Utálta a falak ásító ürességét. A régi iskolában a tanulók festette képek díszítették a termeket, volt falitérkép, a tanári asztalon földgömb, a sarokban rozoga műanyag csontváz, amelyen tanulmányozni lehetett az emberi test felépítését, és voltak könyvek is. Végtelenül sok könyv sorakozott a polcokon. Itt úgyszólván nem volt semmi, és a tanárnő, egy idősebb, nyugdíjas korú hölgy, amúgy is legszívesebben az általa látott filmekről beszélt. Nem vesztegetett túl sok időt a matematikára, a biológiára, a történelemre és az angolra.

Elizabeth a többi diákot kissé ijesztőnek találta. Sokan épp filmet forgattak, mások pedig a beígért szerepükre készültek. Talán ezért is vette körül őket a túlcsorduló önbizalom aranyló aurája.

– Neked milyen szereped van? – kérdezte az első napon egy nagyjából tizenöt éves diáklány, Jane Withers, akinek csavarókra volt feltekerve a haja, és arra várt, hogy érte jöjjenek egy jelenet forgatásához.

– Még semmilyen – dadogta elpirulva Elizabeth. Nagyon idegennek érezte magát ebben a furcsa osztályban, amelyikben a tanulás másodrangúnak látszott. Egyszerűen nem tartozott ide.

– Tényleg? – Osztálytársnője kifestett szeme hitetlenkedve kikerekedett. – A helyedben mindent megtennék, hogy szerepet kapjak, különben a végén még elbocsát a Universal Pictures.

Titokban ettől félt Elizabeth is. Neki magának nem lett volna baja azzal, hogy kidobják, és visszamehet a Hawthorne-ba, da a mama végtelenül csalódott lenne, és heteken keresztül azzal a szomorú pillantással méregetné, amelyikkel annak idején a Hedda Hoppernél tett, kudarccal végződő látogatásuk után.

Gloria, a stúdió egyik munkatársnője, aki az ifjú színészpalántákért felelt, belépett a terembe, és félbeszakította Elizabeth sutyorgó beszélgetését, valamint a tanárnő lelkes előadását az Elfújta a szélről. A tekintete végigsöpört az asztalok során, mintha egy bizonyos gyereket keresne próbafelvételhez vagy szereplőválogatáshoz.

Amikor Gloria feje Elizabeth felé fordult, hirtelen forróság öntötte el és bizseregni kezdett a bőre. Anélkül, hogy belegondolt volna, lecsúszott a székről, és elbújt az asztal alatt. Lázasan mímelte, hogy a cipőfűzőjét kötözgeti. Azután észrevette, hogy egy árnyék borul fölé. Szégyenkezve felemelte a fejét, a magasba nézett, és meglátta Gloria széles mosolyát.

– A kis miss Lizzy – mondta a fiatal nő derűsen. – Fölöslegesen félsz, hisz nem eszünk gyerekeket. Állj föl, és áruld el, mi a problémád. Nem először fordul elő, hogy legszívesebben elbújnál egy egérlyukban. Figyeltelek egész héten.

Elizabeth lassan felállt, és a szíve úgy dübörgött a mellkasában, mint egy géppisztoly. Alig tudta elviselni a szégyent, hogy az egész osztály őt figyeli kíváncsian és kárörömmel.

– Én… – Elizabeth képtelen volt folytatni.

– Na, mondjad csak. – Gloria rátámaszkodott az asztalra, bizalmasan közelhajolt, és így eltakarta az osztálytársai elől.

– Nem szeretem a sok idegent magam körül – suttogta Elizabeth.

***

Nagy nyomásnak volt kitéve, mégis kitartott. A mama világába nem fért bele a feladás. Aztán ezen a nyáron tényleg megkapta az első feladatát, egy aprócska mellékszerepet a There’s one born every minute[2] című filmben. Egy héten keresztül mindennap a kamera elé állt, miközben a büszkeségtől dagadó Sara minden mozdulatát figyelte a háttérből. Az anyja nagy csalódására a film nem lett sikeres, és nem sokkal később felbontották Elizabeth szerződését is.

– Az ön kislánya nem színésznő – szembesítette kendőzetlen véleményével az elképedt édesanyát Dan Kelly, a szereposztásért felelős vezető. – Jóllehet igazán gyönyörű lányka, de nem alkalmas a filmhez a megjelenése. Túlságosan felnőttes az arca, a tekintete pedig koravén, mintha olyan dolgokat látott volna, amelyek nem gyereknek valók.

[2] Minden percben születik egy. (A szerk.)

3. fejezet

Los Angeles, 1942

– Neked adom a szép, csillámos pirosat, és cserébe kérem az ezüst csíkos kéket. – Elizabeth és barátnője, Mary-Ann, aki néhány háznyira lakott a családjával, összeesküvő módjára hajoltak az üveggolyókkal teli bársonyzsákocskák fölé.

– Rendben. – Mary-Ann, egy lenszőke kislány, fehér galléros, matrózkék ruhában, beletúrt a szoknyája zsebébe, előhalászta a kívánt üveggolyót, és átnyújtotta Elizabethnek. – A gyűjteményemből már csak egy sárga hiányzik. Fredericnek van egy, de holnap nem tudok cserélni vele, mert el kell kísérnem a papát a stúdióba. Szeretne mindent megmutatni nekem.

– Óh! – Elizabeth egészen közelről megnézte az üveggolyót, amelyre már régóta vágyott. Belenézett az átlátszó kis gömbbe, amelyben szemmel láthatóan kék üvegpelyhek úszkáltak. Milyen szépen megtörik rajtuk a fény! – Mert te is hamarosan színésznő leszel? – kérdezte a barátnőjét, miután kigyönyörködte magát.

Pacific Palisadesben szinte mindennapos volt, hogy a gyerekek nem mentek iskolába, mert elkísérték a filmnél dolgozó szüleiket, vagy szereplőválogatáson vettek részt.

– Pontosan. – Mary-Ann a vállára vette a hátizsákját, és lóbálta a kezét, ahogy folytatták az útjukat hazafelé. A járda szélén álló, szinte kihalt házakban nagy volt a csönd, a gondosan ápolt kertekben a medencék vize azúrkéken csillogott a napfényben. Nem mozdult semmi, mintha elhagyatott lenne a városrész. Elizabeth tudta, hogy az itt lakók mind fontos ügyekben vannak távol, csak ritkán tartózkodnak odahaza.

– Mi akarsz lenni, ha nagy leszel? – kérdezte Mary-Ann, és szandálos lábával odébb rúgott egy kavicsot.

Elizabeth röviden gondolkozott, azután felderült az arca.

– Szívesen lennék ápolónő vagy tűzoltó. De a legnagyobb vágyam, hogy állatorvos legyek, mert akkor meg tudnám gyógyítani a beteg lovakat. Indián Nyárnak a legutóbb megint csúnya kólikája volt, és örültem volna, ha segíthetek neki.

Mostanában, amióta megint a Hawthorne Általánosba járt, már ritkán került szóba odahaza egy lehetséges gyerekszínészi karrier. Amióta véget ért Elizabeth rövid és dicstelen pályafutása a Universal Picturesnél, azóta Sarának nem sikerült elhelyeznie egy másik stúdiónál. Elizabethet egyrészt nyomasztotta az anyja szeméből sugárzó szomorúság, másrészt élvezte, hogy megint normális iskolás lehet. Örömét lelte a tét nélküli ének- és táncórákban meg a lovaglásban. Nem kellett sehol fényes teljesítménnyel előrukkolnia. A kezdeti félénksége ellenére olyan barátnőkre talált, mint Mary-Ann. Angliában, régi hazájában, szörnyű háború dúlt, de Taylorék még időben átköltöztek Amerikába, hogy továbbra is gondtalan, békés életet élhessenek.

Mary-Annre nagy hatással volt Elizabeth pályaválasztási terve.

– Hűha, ez jól hangzik! Fogadok, hogy sikerülni fog.

Elizabeth a cipője orrára szegezte a tekintetét.

– Csak a jegyeimnek kell egy kicsit javulniuk.

A szülői házhoz érkezve búcsút intett a barátnőjének, és belépett a kis kapun. Az előkertjük ugyan kisebb volt, mint a legtöbb környékbeli házé, de az olajfáival, a fehéren virágzó kökörcsin- és szilvakék íriszágyással, a sárga napraforgókkal és a lila orchideákkal igazi édenkert volt, ahol esténként, amikor véget értek a különórái, szívesen kergetőzött Howarddal.

Sara a hintaszékben ülve várt rá az árnyékos verandán, türelmetlenül lekapta róla a hátizsákot, és betessékelte a nappaliba, ahol az apja ült, elmerülve a galéria könyvelésében, amelyet mindig odahaza intézett. Mi lehet olyan fontos, hogy az anyja meg sem állította, hogy mosson kezet, és húzza le az iskolaudvari játéktól poros szandálját? Ráadásul a szokásos uzsonna, a csésze tej és aprósütemény helyett most csak egy pohár gyümölcslevet nyomott a kezébe.

– Nem fogod elhinni, kincsem! – Elizabeth alig ült le a szülei közé a kanapéra, Sara nem bírta tovább magában tartani a mondandóját. – Úgy néz ki, hogy kapsz egy filmszerepet!

– Micsoda? – Pillantása a pohár pereme fölött az anyjáról, akit majd szétvetett a lelkesedés, az apjára vándorolt, aki egy pillanatra homlokráncolva felnézett az irataiból, azután vissza az anyjára. – Hogyhogy? És honnan…?

Sara mintha csak erre a végszóra várt volna.

– Az egyik szomszédunk, Mr. Samuel Marx, egyébként producer a Metro-Goldwyn-Mayernél, megemlítette a papádnak, hogy egy tíz év körüli kislányt keres az egyik filmjéhez, aki angol akcentussal beszél. Milyen csodás véletlen, ugye? – Elizabethnek, legnagyobb bánatára, eddig nem sikerült teljesen levetkőznie a brit akcentust, az iskolában még csúfolták is ezért. Ezt a hiányosságot fordíthatná most az előnyére? – A papa téged javasolt a szerepre. – Sara arca szinte lángolt, mintha lázas volna, és úgy tűnt, az elmúlt év búskomorságát egy csapásra maga mögött hagyta.

Elizabeth az apjára meredt. Ő javasolta volna a szerepre? Soha nem érdekelte különösebben, hogy mit csinál a lánya, épp ellenkezőleg. Délutáni elfoglaltságainak említése, mint az énekórák és a lovaglás, csak egy fáradt horkantást váltottak ki belőle. Futólag viszonozta a lánya tekintetét, mielőtt elfordult volna. Lehangoltnak tűnt.

– De… miért? – fordult Elizabeth elbizonytalanodva az anyjához.

Sara rendületlenül mosolygott, mintha az apai vélemény mit sem számítana.

– Hát igen, az igaz, kincsem, hogy az apád nincs éppen elragadtatva attól, hogy megint játszhatnál egy filmben. De tudja, hogy mennyire szeretném, ha végre egy igazi esélyt kapnál, ezért átlépte a saját árnyékát. Igaz, Francis?

Az apja csak morgott, és továbbra is számokkal töltögette ki az előtte fekvő táblázatot.

– Csak a rend kedvéért, Sara, ez volt az első és utolsó alkalom, hogy támogattam a fejedben keringő haszontalanságokat. Megértettél?

Sara mézédes pillantást vetett a férjére, és Elizabethre kacsintott. Majd mi ketten rávesszük a papát, hogy gondolja meg magát – ezt jelentette a kacsintás. Elizabeth hátradőlt, és kiitta a pohárból a gyümölcslevet, ami hirtelen keserű szájízt hagyott maga után. Vagy talán nem is a gyümölcslé, hanem a könnyek okozták, amelyek sós gombóccá növekedtek a torkában. Nem tudta felbecsülni, hogy mi vár rá, de sötét sejtelmek szorították össze a mellkasát. Megint egy ócska stúdióiskolába kell járnia, csak ezúttal nem a Universal Picturesnél, hanem a Metro-Goldwyn-Mayernél? Mi lesz a barátnőivel? Mi lesz Mary-Ann-nel? Lesz ideje játszani vele, üveggolyót cserélgetni?

– De azért járhatok továbbra is a Hawthorne-ba? – kérdezte aggódva.

– Az nem fog összejönni. – Sara az ujjával dobolt az asztallapon. – Hogy működne az? Aligha ülhetnél a régi iskoládban délutánig, és játszhatnád mintegy mellékesen a szereped a filmben. Lehetetlen. A forgatás nagyon sok idődet veszi majd igénybe. De hiszen neked már bőven van tapasztalatod a stúdióiskoláról, igaz, drágám?

Elizabeth elkeseredetten bólintott.

– Nem tetszett nekem.

– Ugyan már! – Sara könnyedén söpörte félre a kifogást, mintha semmi jelentősége nem volna. – Főként a forgatással leszel elfoglalva, az iskola mellékes lesz. Legalábbis egyelőre – tette hozzá, és egy oldalpillantást vetett Francisre, akinek ráncolódni kezdett a homloka. – A Metro is heti száz dollárt fizet. Ez csodás, nem?

– Be akarják festeni a hajad – jegyezte meg közömbösen Francis, amint Sara beiktatott egy lélegzetvételnyi szünetet. – Marx azt mondta, hogy ha a tervezett próbafelvételen túl sötétnek hat a hajad, akkor vörösre vagy szőkére festik. Hát persze, hisz csak hülyeségeken jár az eszük.

Elizabeth rémülten tapogatta meg a sötétbarna, már-már fekete haját, ami lágy hullámokban verdeste a vállát. Nagyon rosszulesett neki a gondolat, hogy a szerep kedvéért változtatni kell a külsején. Nem elég jó úgy, ahogy van? Az emberek mindig azt mondogatták, hogy micsoda szépség a sötét hajával, az ibolyakék szemével és a tejfehér bőrével.

– Az arcodról pedig el akarták távolítani a szépségpöttyöt, de az már tényleg túlment volna minden határon! – mondta az apja olyan élesen, hogy az csírájában elfojtotta Sara ellenkezését. – Heti száz dollár ide vagy oda.

***

Elizabethnek szép sikere lett a Lassie hazatér című filmben. Ebben talán a Lassie-t megtestesítő kutya, egy hosszú szőrű skót juhász is szerepet játszott. A puha, barnásfehér szőrű négylábú ezekben a napokban Elizabeth hű társa lett, és megadta neki a szükséges önbizalmat ahhoz, hogy elmondja a betanult szöveget, pedig a hangja még kissé vékonyka volt. Az anyja figyelő szeme előtt, aki minden forgatási napon jelen volt, és egyetlen lépést sem tehetett nélküle – még a mosdóba is elkísérte –, szeretetre méltón és fegyelmezetten viselkedett, így hamar kivívta az egész stáb megbecsülését. Olyannyira, hogy a Metro-Goldwyn-Mayer a forgatás után meghosszabbította a szerződését. Újabb szerepfelkérést azonban egyelőre nem kapott, így Elizabeth, mint egy évvel korábban, csak a stúdióiskolát látogatta.

– Gyere ki, te penészvirág! – kiáltotta oda neki Howard egy szeptemberi estén, amikor a kertből felfedezte a szobája ablakában. – Semmit nem lehet kezdeni veled! Rémesen unalmas lettél!

A testvéri megvetés fájt Elizabethnek, épp annyira megsebezte a gyereklelkét, mint amikor Howardot meglátta Pete-tel, a szomszéd fiúval egy fa kinyúló ágán ücsörögni. A rövidnadrágból kilátszó, meztelen térdük felhorzsolódott a mászástól, cipőt se viseltek, a talpuk csupa kosz lett.

– Szívesen kijönnék – mondta, de olyan halkan, hogy Howard nem hallhatta meg, aki amúgy is el volt foglalva azzal, hogy majomügyességgel kapaszkodjon az egyik ágról a másikra. Végül másfél méter magasról leugrott a fűbe, és úgy landolt, mint egy igazi majom. Ekkor már rég nem is figyelt a húgára. Elizabeth csillapíthatatlanul vágyódott arra, hogy érezze a meleg esti napfényt az arcán és a haján, a fák durva kérgét a tenyere alatt, még ha fel is horzsolódik. Talán egyszerűen merésznek kellene lennie, és nem mindig a jó kislányt alakítani, akit mindenki dicsér. Titokban kimerészkedhetne. Ha az apja elcsípi odakinn, akkor nincs mitől tartania, hisz nemigen érdekelte, hogy a szobájában vagy a kertben játszik-e, csak az anyja parancsolná be tétovázás nélkül.

Halkan behúzta maga mögött a gyerekszoba, a pasztellszínű plüssjátékok és a bájos babák birodalmának ajtaját, halkan lesettenkedett a lépcsőn, amelynek szőnyege minden lépése zaját elnyelte.

A hátsó ajtóig jutott el.

– Elizabeth! Mit tervezel?

Az anyja hangja nem volt épp metsző, de elég éles ahhoz, hogy Elizabeth megpördüljön és elpiruljon, mintha elkövetett volna valamit. Pedig nem csinált semmit. Nem volt-e joga, mint a többi gyereknek, a szabadban játszani?

– Howardhoz és Pete-hez akartam kimenni.

– Kincsem! – Sara letette a pletykamagazint, amit eddig olvasgatott, és gyengéden magához ölelte a lányát. – Nincs semmi kifogásom az ellen, ha lefekvés előtt kimész egy kicsit a kertbe. De fára másznod nem szabad, ezt te is tudod.

Elizabeth bólintott, miközben a könnyeit nyeldekelte.

– Tudom, mama, de…

– Egyszerűen nem szabad. – Sara kisimított egy sötét tincset a lánya homlokából. – Nem vállalhatjuk a kockázatot, hogy megsérülsz. Képzeld el, mi lesz, ha kificamítod a bokádat, vagy eltöröd a lábad? A Metro nem lenne elragadtatva, és szerződésszegésnek minősítené. Érted? Folyamatosan készen kell állnunk arra, hogy egy új szerepet kínálnak neked. Minden szempontból a rendelkezésükre kell állnod. Most, hogy a Lassie hazatérben olyan jól játszottad a szereped, végre megmutattad, hogy színész vagy. Némi hírnévért és pompás gázsiért még egy olyan kislány is, mint te, igazán lemondhat egy óra bolondozásról, ugye? – Sara cinkosan rákacsintott, és Elizabeth magára kényszerített egy mosolyt, hisz arra nevelték, hogy ne mondjon ellent, és a mamát boldoggá tegye.

– Rendben – sóhajtott –, akkor kiülök a hintaszékbe, és egy kicsit nézem a fiúkat.

– Tedd azt, kincsem. – Sara egy csókot lehelt a hajára, és visszahúzódott az újságjával, hogy ismét belemerüljön Hollywood szépeinek és gazdagjainak életébe.

Elizabeth belerogyott a hintaszékbe, és a veranda fehérre festett korlátján keresztül nézte a kertet, az ágyásokban édesen illatozó virágokat, a zizegő bokrokat, a magasra nőtt fákat az árnyat adó lombtetőkkel. Az egész olyan volt, mint egy titokzatos labirintus, egy hely, ahol sok felfedeznivaló vár rá, ahol a levegőben zizegnek a rovarok, a földet egerek túrják, a madarak pedig ágról ágra ugrándoznak. Sürgető vágyat érzett, hogy az egyik fáról lógjon, és a lábát fellendítve magasra másszon a szomszéd kertet elzáró falon. Vagy lefeküdjön a földre, és lyukat ásson, míg földigilisztára nem lel. De nem tette egyiket sem, csak hintázott a székben, előre és hátra, miközben a nap lassacskán nyugovóra tért a villanegyed fölött.

II. RÉSZ

RAJONGÁS A SZERELEMÉRT

1949–1952

„A házasság csodálatos intézmény.”

Elizabeth Taylor

4. fejezet

Tahoe-tó, 1949

Sara a forgatási nap után átsietett a szépséges kisvárosba, Incline Village-be, hogy beszerezzen néhány apróságot, többek között a kedvelt pletykalapjait. Elizabeth szerette volna, ha minél tovább elmarad, hogy kiélvezhesse a négyszemközti csöndes együttlétet filmpartnerével, Montgomery Clifttel, ahogy az ember szeretné megkóstolni az édes gyümölcsöt, amelyet még soha nem evett, de amelynek illata robbanásszerűen felébreszti minden érzékét.

– Remélem, holnap jobban sikerülnek a jeleneteink – dünnyögte komoran Montgomery, avagy Monty, ahogy a barátai nevezték, akik közé most már Elizabeth is büszkén sorolta magát. Teljes szívből rajongott a fiatal, jóképű színészért. – Ma néha akadoztam a szövegben. Egyszerűen nem az én napom volt.

– Nem volt vele semmi baj – nyugtatgatta Elizabeth. Egy stégen ücsörögtek a Tahoe-tó fölött, a lábukat a mély és sötét víz fölé lógatták, miközben a partot apró hullámok nyaldosták. Igazság szerint már túl hideg volt az októberi este ahhoz, hogy a tó mellett üldögéljenek, de a vizet védőfalként körbeölelő erdő élénkvörös, izzó narancs- és citromsárga színű lombkoronáinak színpompája túl csábító volt ahhoz, hogy a házaikban maradjanak, amelyeket a filmvállalat a színészeknek bérelt. Teljes díszében mutatkozott meg az indián nyár, lángolón, tüzesen, és ideális hátteret adott az Egy hely a nap alatt című filmnek. A Metro-Goldwyn-Mayer szép, kerek összegért adta kölcsön Elizabethet a Paramount Picturesnek, ő maga pedig heti ezer dollárt keresett.

– Azt hiszem, tetszeni fog a párosunk a nézőknek. – Montgomery egy kócsagot figyelt, amelyik élelmet keresve mélyen a vízbe dugta a csőrét. Elizabeth a férfi profilját tanulmányozta. Sötét, sűrű hajával, római orrával és elgondolkodó arckifejezésével maga volt a megtestesült hollywoodi sztár, akit a legtöbb kollégájával ellentétben szüntelenül valami felfoghatatlan szomorúság és levertség vett körül. – Egy kis szerencsével mi leszünk az új álompár – fűzte még hozzá.

– Mint Ingrid Bergman és Cary Grant. – Elizabeth szorosan Montgomery mellett ült, rátenyerelt a stég nyers fadeszkájára, remélve, hogy a férfi majd megfogja a kezét. Milyen szép is volna, ha közelebb húzódna, a karjával átölelné, és ő érezhetné a teste melegét a kockás flanelingén keresztül. Tizenhét éves volt, a feje tele rajongó, szerelmes gondolatokkal, és különös gyengéi voltak az olyan melankolikus férfiak, mint Monty. Örömmel derítené jobb kedvre, és szívesen csalna mosolyt az arcára, ha hagyná.

Csalódnia kellett, mert Monty nem fogta meg a kezét, sőt egy kicsit még el is távolodott tőle, amint a láthatáron feltűnt Sara, aki energikus léptekkel masírozott feléjük az erdő szélén. A vidékies környezet ellenére elegáns kosztümöt és tűsarkú cipőt viselt. Elizabeth szíve elnehezült. Muszáj az anyjának minden lépését felügyelnie, mintha még mindig kislány volna? Mi történhet vele a magányos tónál? Talán az ártatlanságát félti? Fölösleges lett volna az aggodalma, hisz Montgomery egyetlen gesztussal sem közeledett hozzá, bármennyire is szerette volna.

– Az anyukád egy vérbeli vadászkutya – jegyezte meg a filmpartnere. Előrehajolt, és egy faággal kis köröket rajzolt a vízfelszínre. – Ritkán látlak nélküle. Ez nem zavar?

Persze hogy zavar! – vágta volna rá legszívesebben Elizabeth, de nem engedte szabadon a keserűségét, csak hevesen bólintott. Montgomery tizenkét évvel volt idősebb nála, a húszas évei végén járt, ráadásul férfi volt, így nem érthette, hogy rá más szabályok vonatkoznak.

– Csak jót akar, és nagyon félt engem. Persze örülnék a nagyobb szabadságnak. Úgy értem, arra tényleg semmi szükség, hogy reggeltől estig a nyomomban járjon, és még akkor is kövessen, ha egy kólát hozok magamnak. – Elizabeth az ajkába harapott. Kissé röstelkedett. Nem akart rosszat mondani az anyjáról, aki szívvel-lélekkel küzdött azért, hogy elismerjék a tehetségét, és aki a legnagyobb rajongója. Ellentétben az apjával, aki az elmúlt években egyre inkább visszahúzódott a művészeti galériájába, és csak egy-egy Howarddal megtett tengeri kirándulás kedvéért bújt elő. A bátyja nem hagyta magát rábeszélni semmiféle filmszerepre, és minden szenvedélye az óceán volt. Tengerbiológus akart lenni.

– Ez bizony az ember agyára mehet, el tudom képzelni. – Montgomery együttérzően sóhajtott.

– Talán attól fél az anyám, hogy nem bánnak jól velem a filmnél – morfondírozott Elizabeth. Próbálta mentegetni Sarát. – Régebben ő is színésznő volt, ezért tudja, hogyan mennek a dolgok, és csak védeni akar.

– De te már nagylány vagy, Bessie Mae, aki tud magára vigyázni, nem igaz? – Barátsággal teli, de kissé gúnyos mosoly jelent meg Monty szája szögletében. Elizabethnek tetszett a becenév, amit a férfi adott neki, ez is a barátságuk bizonyítéka volt, hiszen a barátok tréfás, kitalált neveken szólítják egymást, nem igaz?

– Igen. – Elizabeth visszamosolygott. Montgomery lefegyverző stílusa megtette a hatását.

Időközben Sara odaért a stég tövéhez. A lemenő nap lassan eltűnt a lágy fénytől rózsaszínűre festett felhőfüggönyben, és még utoljára melegen megcsillant Elizabeth sötét haján.

– Jössz, drágám? Ideje visszatérni a házba, mert hamarosan nagyon hűvös lesz, és a holnapi forgatásod korán, reggel hatkor kezdődik.

– Jövök. Hát akkor a hajnali viszontlátásra, Monty. – Elizabeth felállt, és vetett egy sajnálkozó pillantást a barátjára. Nyomott hangulatban csatlakozott Sarához, és együtt mentek a sűrű lombok alatt álló házhoz. Fakéreg és vékony ágak ropogtak a lábuk alatt a fenyőgyanta- és földszagú esti levegőben. A tó körüli táj gyönyörű volt. Kár, hogy nem ülhetett tovább Montyval a stégen, vagy nem csatlakozhatott a többi színész társaságához a forgatás után, hogy kártyázzon, vagy igyon valamit. Az élet csak úgy elsuhant mellette, és a munkán kívül nem volt része semmilyen szórakozásban. De hát ehhez szokott.

– Azt szeretném, ha távol tartanád magad ettől a Montgomery Clifttől. – Sara erőteljes léptekkel sietett előre. Félrehajtott az arca elől egy tűzpiros levelű juharfaágat. – Nem hozzád való.

– Miért nem? – Elizabeth felháborodva botladozott az anyja után.

– Egyszerűen nem. Higgy nekem, kincsem.

– Nagyon kedves és szeretetreméltó. Egy igazi úriember. A forgatáson hihetetlenül sokat segít, és olyan ötleteket ad, amelyek továbblendítenek. Sokkal több a tapasztalata, mint nekem. Azért tűnök olyan jónak a kamera előtt, mert felvétel előtt minden jelenetet átbeszél velem, és elmagyarázza, mit és miért csináljak.

– Lehetséges. Ennek ellenére nem szeretném, ha a magánéletben összejönnétek. Eltekintve attól, hogy jóval idősebb nálad, hosszú távon nem lenne jó hatással rád. A depressziója mindenkit megfertőz. Ezenkívül sokat iszik.

Elizabeth erre nem tudott mit válaszolni. Természetesen észrevette, hogy Monty gyakrabban emelgeti a whiskysüveget, mint az jót tenne neki. De nem iszik-e minden színész többet, mint amennyi elég a szomjuk oltásához? A munka olyan megerőltető, annyira igénybe veszi az embert, hogy muszáj valahogy kiengedni a gőzt.

***

Az Egy hely a nap alatt forgatása remekül alakult, és mindenki elégedett volt Elizabeth teljesítményével, elsősorban a rendező, George Stevens. Úgy látta, a két sötét hajú szépség, Elizabeth és Montgomery összjátékában rejlik valami mágikus, ezért a forgatás alatt többször is átíratta a forgatókönyvet, hogy a párt körülölelő varázslatot még jobban meg tudja ragadni. Elizabeth élvezte a forgatást. Számára Stevens afféle apafigurát testesített meg, aki nagyon értett ahhoz, hogy a legjobbat hozza ki belőle, a színésztársaival pedig szinte egy ritmusra dobogott a szíve. Természetesen Montyval állt a legszorosabb viszonyban. Amikor esténként az ágyában feküdt, és az ablakán keresztül a koromfekete égen szikrázó csillagokat nézte – a sötétség mély és áthatolhatatlan volt, nem úgy, mint a városban, ahol az utcák és az épületek fényei ellágyították a sötétséget –, Montyra gondolt. Az emlékezetébe idézte a csókjeleneteiket, az ajkán érezte a férfi puha száját. Vajon ő is olyan sokat jelent Montynak, mint a férfi neki? Az anyja előtt titokban tartotta az érzéseit, mert Sara még mindig elutasító volt Montgomeryvel szemben, bármennyire is rajongott érte a közönség.

Bár a forgatás simán zajlott, Elizabethnek volt néhány megerőltető jelenete, amelyek fizikai értelemben is nagyon sokat követeltek tőle. Az őszi nap fénye ugyan még aranyporral hintette be a fák koronáját, de már nemigen adott meleget, a hőmérséklet folyamatosan csökkent. Reggelente vattaszerű köd telepedett a tóra és az erdőkre, harmatcseppek gyöngyöztek a fűszálakon, és amikor déltájban a napfény átszakította a mindent beborító, nedves fátylat, erejét vesztette.

És az a vízisíjelenet! Elizabeth átkozódott, miközben Sara magánkívül volt az aggodalomtól, miszerint a lánya ebbe bele is halhat. Stevens újra és újra beküldte őt a jeges vízbe, mert nem volt elégedett a jelenet apró részleteivel. Elizabethnek nehezére esett mosolyogni, miközben kétségbeesetten kapaszkodott a kötélbe, amit a hullámokon keresztülgázoló motorcsónak húzott maga után, és igyekezett megtartani magát a sítalpakon.

Csak ne kelljen megismételni, kérlek, istenem, ne kelljen századszor is megcsinálnom – imádkozott magában Elizabeth, de mielőtt az ima végére ért, megint a vízbe esett, és a fagyos hullámok megint összecsaptak a feje fölött.

Prüszkölt és lihegett, amikor a csónak vezetője és az operatőr kiemelték a vízből, hogy a szárazföldre vigyék.

Sara kicsit messzebb volt a parton, Monty és Stevens viszont a következő jelenetükre váró színészek mellett állt. Montgomery a vízbe rohant, nem törődve azzal, hogy a cipője és a nadrágszára vizes lesz.

– Tessék, gyorsan szárítkozz meg! – A készenlétben tartott törülközőt a vállára terítette, és olyan erősen dörzsölte, ahogy csak tudta. Elizabeth úgy reszketett, mint a nyárfalevél.

– Kö… köszönöm, Monty. – Az ajka érzéketlen lett a hidegtől.

– Te szegény. Ez a jelenet maga a pokol – A férfi szorosan tartotta a karjában, és letörölt egy vízcseppet az arcáról. Elizabeth a mellének támaszkodott. A válla fölött látta, hogy Sara gyanakvó tekintettel közeledik.

– Köszönet a segítségéért, Montgomery, de már itt vagyok, majd én gondoskodom Elizabethről. Nem kellene a jelenetére készülnie? – Sara magához húzta a lányát, és mint egy kicsi gyereket, aki felsebezte a térdét, babusgatta, és a nedves haját simogatta.

Monty elfojtott egy vigyort, és ez felderítette a különben komoly, csaknem vigasztalhatatlan vonásait. Nevethetnékje támadt Sara túlzott szülői aggodalma miatt, és azt is mulatságosnak tartotta, hogy Sara nem merte egyszerűen elzavarni.

– Egyelőre még nem, Mrs. Taylor.

– Fél óra szünet! – rendelte el Stevens. – Elizabeth, melegítsd fel magad, hogy utána megint kész legyél a felvételre. A jelenet nem százszázalékos. Muszáj még egyszer kimenned.

– Rendben van – sóhajtott Elizabeth. Mindent bele kell adnia, hogy többször ne kerüljön a vízbe. – Mama, volnál olyan kedves, és csinálnál egy forró teát, és idehoznád a fürdőköpenyemet is? – Talán így sikerül egy időre megszabadulnia Sara éber, vigyázó tekintetétől, és egyedül maradhat Montyval.

– De… – Sarának azonnal megalapozott kifogások jutottak az eszébe, de aztán belátta, hogy most nem lenne szerencsés megtagadnia Elizabeth kérését. Összevont szemöldökkel méricskélte Montyt, és némán hívta fel a figyelmét a helyes viselkedésre, majd elindult a lakókocsi, Elizabeth öltözője felé.

– Végre megszabadultunk tőle. – Monty tréfásnak szánta a megjegyzést, de Elizabeth érezte, hogy a férfit nyomasztja valami, mint oly gyakran. Vajon most is megpróbálta alkoholba fojtani a bánatát? Már ilyen korán? Elizabeth nem tudta pontosan megítélni, tényleg némi szúrós szagot érez a férfi körül? Talán azért nem mer közeledni hozzá, mert Sarától tart?

– Az anyám ezúttal tényleg bőségesen hagyhatna időt magának a teakészítéshez. Nem érzed jól magad, Monty? Olyan távolinak és szomorúnak tűnsz.

Leültek egy padra a parton. Elizabeth még mindig a törülközőbe tekerve vacogott.

– Soha nem érzem jól magam, Bessie Mae, ezt te is tudod. – Montgomery keserűen felnevetett, ami leginkább rekedt horkantásra emlékeztetett.

– De miért? – Elizabeth megütközve tette a kezét a férfi karjára. A legszívesebben átölelte volna, hogy felmelegítse, jóllehet kettejük közül ő volt csonttá fagyva.

Montgomery a tavat bámulta. Egy csónak siklott a vízen, az erdő fáinak lángvörös és világító sárga lombjai tükröződtek a hullámokon, amelyeket az evezők egyenletes sebességgel szeltek.

– Minden és mindenki miatt. Az életemben oly sok dolog és oly sok ember elérhetetlen a számomra.

Elizabeth szíve hevesebben vert. Talán róla beszél? Tényleg hiányzik a bátorsága, hogy kimutassa az érzelmeit? Hogyhogy elérhetetlen volna a számára, amikor fülig belé szeretett, és semmit nem akar jobban, mint hogy megcsókolja?

– Milyen emberek? – Elizabeth halkan beszélt. Egy reccsenő ág és a fatörzsön kopácsoló harkály csaknem elnyomták a szavait.

– Emberek, akiket… kedvelek. Van valaki… – A férfi Elizabeth felé fordította a fejét, aki kutakodva nézett a zöld szempárba, amely olyan mélynek tűnt, mint a Tahoe-tó. A két fej önkéntelenül közeledett egymáshoz, és hirtelen összeért az ajkuk. Kóstolgatták a lágyságot. Elizabeth alig mert levegőt venni, futólag érezte az erős whisky ízét, és beszívta a férfiból áradó illatot, az erdő, a tó, az ősz illatát. A csók nem tartott sokáig. Montgomery visszahúzódott, és Elizabeth egy pillanatra lebénult, mielőtt egy arasznyit arrébb csúszott. A felismerésből fakadó szégyen lángoszlopként futott végig a testén. Montgomery nem rá gondolt, amikor az elérhetetlen emberekről beszélt.

– Annyira sajnálom, Elizabeth. – A férfi sóhajtva rejtette el az arcát a tenyere mögé, annyira boldogtalanul, hogy Elizabeth legszívesebben átölelte volna, hogy vigasztalja, holott voltaképpen ő volt az, aki vigasztalásra vágyott.

– Semmi baj – suttogta. – Nem számít.

– De baj. – A férfi álla megfeszült. – Tudod, beleszerettem egy barátomba odahaza, Los Angelesben, és nagyon hiányzik.

– Barátodba? – A döbbenet átjárta minden porcikáját. – Tehát ő egy… férfi?

Montgomery bólintott, és a tekintetével öntudatlanul követett egy kacsacsaládot. A madarak méltóságteljesen felemelt fejjel tempóztak a tavon.

– Igen, egy férfi. Engem a nők nem vonzanak. Sajnálom, Elizabeth, és remélem, nem keltettem benned hamis reményeket. Az szörnyű volna.

– Nem, nem, minden rendben. – Elizabeth megragadta a férfi kezét, és megnyugtatóan megszorította. Erősebb volt benne a vágy, hogy a férfit támogassa, mint a saját csalódása. A saját érzéseivel majd éjjel foglalkozik, amikor szabad folyást enged a könnyeinek. – És ez a… barátod is szerelmes beléd?

Monty kifújta az orrát egy hófehér zsebkendőbe.

– Nem tudom, csak remélem. De ha szeret is, akkor is nehéz, végtelenül nehéz, életed minden másodpercét elrejteni a világ elől. Senkinek nem szabad megtudnia, hogy homoszexuális vagyok, mert azt nem venné jó néven a közönség. Az tönkretenné a karrieremet.

– Ez annyira igazságtalan. A tehetséged után kellene megítélni téged, nem a magánéleted felől.

– Tudom. De így működik a társadalmunk. El kell viselnem, hogy elrejtem a valódi énemet. Valószínűleg életem végéig.

– Kincsem, a teád. Állj föl, hogy rád teríthessem a köpenyedet. – Sara nesztelenül lépett mögéjük, vagy talán Elizabeth volt túlságosan elfoglalva a gondolataival, így nem hallotta meg, hogy az avaron átvágva érkezett meg az anyja.

Elizabeth felsóhajtott. A beszélgetésnek vége.

– Köszönöm, mama. – Elfogadta a segítséget, felvette a bolyhos, fehér fürdőköpenyt, és a két tenyerével átfogta a meleg teáscsészét.

– És most gyere, drágám, csatlakozzunk a többiekhez. Egyáltalán nem örülök, hogy magányosan ücsörögsz az erdőszélen.

– De hisz nem egyedül vagyok, hanem Montyval – tiltakozott Elizabeth, de tudta, hogy engedelmeskednie kell. Együttérző pillantást vetett a barátjára, és elindult az anyja után.