Linda Winterberg

A pezsgőgyár 2.

Boldog napok

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

Utószó

Impresszum

1

Assmannshausen, 1951. május 30.

Henni Winkler leállította a rózsaágyás mellé a kis vödröt, amelyet a terhességi rosszulléte miatt már néhány hete magával cipelt, majd elkezdett gyomlálni. Tavasszal sok eső esett, és a rózsabokrok mellett pitypang és más növények burjánzottak, amelyeknek semmi keresnivalójuk nem volt ott. Általában Ludwig, a kertész foglalkozott a virágágyásokkal, de szegény ember két héttel korábban eltörte a lábát, és eltart még egy darabig, amíg ismét foglalkozni tud egy ilyen nagy kerttel. Henni szívesen segített neki, mert szeretett a kertben dolgozni. Időnként a szőlőhegyen is besegített, amely határos volt a telekkel, és amelyet a férjével, Georggal bérbe adtak Erich Meinhardtnak, egy helyi vincellérnek. Meinhardt átadta Henninek a szőlőtőkékkel kapcsolatos, kiváló szakismereteit – és neki Németország egyik legnagyobb pezsgőpincészetének az örököseként ezt tudnia is kellett.

Most várandós volt, és hihetetlenül örült a gyereknek. Mióta házasságot kötött Georggal, abban reménykedtek, hogy gyerekük lesz, de évekig nem sikerült nekik. Henni már feladta a reményt, amikor hirtelen kimaradt a havi vérzése. Az első, kritikus hetek már elmúltak, és Henniben lassan feléledt az öröm a kis teremtmény iránt, akkor is, ha még mindig küszködnie kellett ezekkel a borzalmas rosszullétekkel, amelyek állítólag az első három hónap után majd elmúlnak. Az utolsó hetekben Henni le is fogyott ahelyett, hogy hízott volna. Azonban az orvos megnyugtatta, hogy ez a terhességnek ebben a szakaszában előfordulhat, és emiatt igazán nem kell aggódnia.

Miközben Henni kihúzott egy pitypangot, megint kellemetlen rosszullét tört rá. Gyorsan leült, arra koncentrált, hogy egyenletesen lélegezzen, és becsukta a szemét. Ez néha segített abban, hogy becsapja a testét, és elűzze az általános rosszullétet. Ezúttal sajnos nem sikerült, ezért a vödör fölé hajolt, és hányni kezdett. Az egész reggelijét kiadta, a kevés mézes zabkását és a pohár vizet, amelyet pár órája fogyasztott el. Amikor ismét megnyugodott a gyomra, megtörölte a száját egy papír zsebkendővel. Húga, Bille, aki éppen ekkor jött ki a házból, aggódó arccal lépett oda hozzá.

– Henni, kedves. Mit csinálsz itt? Ebben az állapotban pihenned kéne, nem pedig a kertben dolgoznod.

– Ebben az állapotban – utánozta Henni, és elhúzta a száját. – Úgy hangzik, mintha nem terhes lennék, hanem beteg. Mit mondjanak azok az anyák, akik egyedül törődnek még a háztartással is, sőt dolgozniuk kell, mert hadiözvegyek, vagy a férjük hazatértére várnak? Nem hagyhatnak mindent félbe, csak mert egy kicsit rosszul vannak.

– Tudom, tudom – mondta Bille. – Csak kedvességből mondtam. Ápolónőként és leendő orvostanhallgatóként vigyáznom kell az egészségedre, és az unokahúgom vagy az unokaöcsém egészségére is. – Hennire kacsintott. – Mennyire örülök a kicsinek! Én leszek a világ legjobb nagynénje!

Szavai mosolygásra késztették Hennit. Örült Bille jókedvének, de tudta, hogy a hangulata hamar megváltozhat, mert Bille, a család madárfiókája még mindig nem illeszkedett be teljesen az új életébe. A háború alatt a keleti front kórházaiban dolgozott nővérként, elhurcolták az oroszok, és miközben nyugat felé menekült, szörnyű dolgokon ment keresztül. Bille már több mint három éve emlegette magát leendő orvostanhallgatóként. Hogy mikor fogja elkezdeni a tanulmányait, ha egyáltalán elkezdi, csak a jó ég tudta. Henni tisztában volt azzal, hogy mi az oka ennek a habozásnak és az önmarcangolásnak: Bille annak a férfinak a hazatérésére vár, aki bátorságot öntött belé abban a sötétségben, amely az Oroszországba hurcolása után körülvette. Fritz Wegenerre, a hannoveri orvosra, aki hadifogságba esett, és még mindig egy hadifogolytáborban volt, valahol Oroszországban. Leveleztek egymással, de a levelek gyakran elvesztek, vagy hetekig tartott, mire megérkeztek. Henni tudta, hogy Bille semmit sem kíván jobban, mint a férfi hazatérését. Úgy kapaszkodott a viszontlátás reményébe, mint fuldokló a mentőövbe. Remélhetőleg a valóság nem fogja szétzúzni az álmait. Sok hazatérő szenvedett a traumáktól, már ha egyáltalán hazatértek, miután túlélték a hadifogságot. De Henni erre nem akart gondolni. Billének biztos szerencséje lesz. Úgy, ahogy neki és Georgnak is szerencséje volt. Szeretett férjének, a legjobb pincemesternek, akit valaha is látott a Herzberg-pincészet. Házasságkötésük óta Georg irányította a gyár üzleti ügyeit is, és teljes erőbedobással törődött Henni családi örökségével, amely a háború, és Henni apjának és nagyapjának halála miatt meggyengült.

Már majdnem három éve nevezik ezt a csodálatos földdarabot Assmannshausenban az otthonuknak. Teljesen felújították az öreg fogadót, a szobákat világos színűre festették, barátságossá tették, bebútorozták. A ház melletti gazdasági épületekben Henni egy kis borkereskedést rendezett be, ahol még vendégeket is elszállásoltak, még ha szerény keretek közt is.

A borkereskedéssel Käthe Michels foglalkozott. A kicsattanóan jókedvű, kerekded asszony Assmannshausenban született és nőtt fel, az 1944-es szörnyű légi támadás alatt elveszítette a férjét és a kis panzióját Rüdesheimban. Valóságos csoda, hogy ilyen életkedve volt.

– Nem akarod mára itt hagyni a rózsaágyást, és csatlakozni hozzám a teraszon? – kérdezte Bille. – Kértem Ingétől egy kis reggelit. Talán jót tesz a gyomrodnak, ha eszel egy keveset. Hogy szokta mondani Maria nagyi? „Egyél valamit gyermekem. Akkor a gyomrodnak lesz valami dolga.”

– Felőlem – egyezett bele Henni. – Talán egy kis kenyér megmarad bennem. Belemártom a kávéba. És kérlek, hagyj békén a kamillateával, attól csak rosszabbul leszek.

Felemelte a vödröt, felállt, és elindultak a tágas kertből a ház felé, amely a délelőtti, világos napsütésben hívogatóan intett feléjük. Maria nagyinak biztosan tetszett volna a régi fogadó, habár itt Assmannshausenban talán túlságosan vidékiesnek találta volna az életet. Az öreg hölgynek sajnos már nem volt rá alkalma, hogy kész állapotban lássa a házat. Szívinfarktusban halt meg pár héttel azután, hogy az unokája az előrehaladott demenciája miatt elhelyezte őt Eltvilleben egy szanatóriumban, a Rajna partján. Legalább új barátokat talált ott, és szép napokat töltött velük.

Henni pillantása a tetőre vándorolt, ahol éppen abban a pillanatban szállt le az ismerős szürke gém, amely mindennap meglátogatta őt. Henni szerette, a kertésze, Ludwig már kevésbé, mert szerinte az aranyhalak miatt járt ide. Henni azonban még csak a tó közelében sem látta soha a madarat.

A sok ökörablakkal büszkélkedő épületnek a felső szinten csinos kovácsoltvas erkélyei is voltak. A ház világossárga színben pompázott, a falakat benőtték a futórózsák, bőségesen virágoztak a nyári hónapokban, és pompás illatot árasztottak. A teraszon hatalmas cserepekben leanderek és pálmák álltak, mellettük a virágládákban petúniák és muskátlik nyíltak. A nagy asztal és a karosszékek pihenésre csábítottak, egy sárga napernyő gondoskodott az árnyékról. Henni még jól emlékezett arra a pillanatra, amikor Georg idecsábította, és először meglátta a házat. Az épület nem volt jó állapotban, romos és elhanyagolt volt, szó szerint szomorúan nézett ki. Henni és Georg időközben már eladták Wiesbadenben a régi családi villát, és a Rajna-völgybe költöztek. Az átköltözés mindnyájuknak igazi újrakezdést jelentett, amire nagyon is szükségük volt, amint azt Henni pár hónappal később maga is belátta. A kicsi borászatban nagy sétákat tett a szőlőhegyeken át, maga mögött hagyta végre az átélt szörnyű eseményeket, és végre szabadon lélegzett. Az első nagy szerelmének, Conradnak – aki néha még mindig nagyon hiányzott neki – igaza volt, amikor egyszer azt mondta neki a szőlőben: „A Rajna-völgy a lelket simogatja kedvességével.”

Henni és Bille leült a szeretettel megterített reggelizőasztalhoz. A szakácsnőjük, Inge megint túlszárnyalta önmagát: a friss zsemlék, a mazsolás sütemény, a házi lekvár, a friss vaj, a főtt tojás, a sajt és a szőlő mellett egy vadvirágcsokor hevert.

A szobalány, Lotte egy kanna kávét hozott, és megtöltötte a piros rózsákkal díszített meisseni porceláncsészéket.

Henni gyomra meglepően jól viselte a kávét, de csak úgy, ha egy korty tejet és cukrot is tett bele. Végignézett az asztalon lévő sok finomságon, és jóleső elégedettséget és hálát érzett. A szükség évei után még mindig nem volt számára magától értetődő, hogy egy ilyen gazdagon terített asztal mellett üljön. Habár a jobb társaság tagjaként általában könnyebb dolga volt, mint Wiesbaden többi lakójának. Henni és Georg igyekezett enyhíteni a városban uralkodó nyomort, különösen a téli időszakban. A pincészet leveskonyhát állított fel, és részt vett az újjáépítési programokban. Georg gondoskodott róla, hogy a pincészet valamennyi dolgozója egy élelemmel jól megrakott kosarat kapjon karácsonyra.

A három évvel korábbi pénzreform óta az ország érezhetően fejlődésnek indult, és úgy tűnt, a kemény időszakot végleg maguk mögött hagyták. A romokat eltakarították, és a legtöbb épületet újjáépítették. Az üzletekben mindent lehetett vásárolni, amit csak az ember kívánt, és senkinek sem kellett többé titokban árut cserélnie, vagy sötét sarkokban a feketepiacon cigarettával kereskednie. Wiesbaden sok polgárának új lakást építettek, és a pincészetnek is jól ment. Henni és Georg tavaly megszerezte a szomszédos területet is Biebrichben, és egy új töltőüzemet rendeztek be. Különösen a pikolóüzlet lendült fel. A vevők szerették a kicsi üvegeket, és a bárokban, kávéházakban és éttermekben Németország-szerte nagy volt a kereslet.

De keserűség is akadt. Henni régi házvezetőnője, Trude, aki szinte családtagnak számított, három évvel korábban elhagyta őket. A nővére, Beatrice balesetet szenvedett, és tolószékbe került. Mivel senkije sem volt, Trude Kölnbe költözött, hogy gondozhassa.

Hirtelen ismerős hang ütötte meg Henni fülét, és megfordult. Döbbenten nézett a feléje közeledő két emberre. A testvére volt az, Lisbeth, és egy világos öltönyös férfi, aki Henni sejtése szerint csakis Wolfgang Zimmer lehetett, egy mainzi vállalkozó fia. A családja cége exporttevékenységet folytatott, ezért volt egy telephelyük San Franciscóban, ahol az elmúlt években Lisbeth élt.

Henni és Bille egyszerre állt fel.

– Most bámultok, édeseim – köszöntötte őket Lisbeth túláradó kedvességgel és megölelte mindkettőjüket. Hennit rögtön beburkolta Lisbeth parfümjének ismerős illata, amit soha nem állhatott. – Ahogy néztek rám, sejtem, hogy sikerült a meglepetés. Bemutatom Wolfgangot. – Lisbeth bizalmasan megfogta kísérőjének a karját, aki hátrafésült sötét barna hajával, markáns állával és világító kék szemével meglehetősen jól nézett ki. – A jegyesem – tette hozzá.

Henni és Bille meglepődve néztek rá. Lisbeth boldog mosollyal mutatta fel a bal kezét, a gyűrűsujján egy eljegyzési gyűrű fénylett egy figyelemre méltó briliánssal. Az exportüzlet jól fizető vállalkozásnak tűnt.

– Eljegyzés – nyögte ki Bille. – Vagyis azt hiszem…

Henni úgy érezte, letaglózták, és visszatértek a rossz idők emlékei. Akkoriban Lisbeth titokban férjhez ment Johanneshez, egy SS-tiszthez Berlinben, és néhány héttel később bemutatta őt a családnak, ami Johannes beállítottsága miatt az apjukkal történő szakításhoz vezetett.

– Ha szabad hozzátennem valamit – szólt közbe Wolfgang –, csak a németországi utazásunk előtti este kértem meg Lisbeth kezét. Vagyis csak most tudta közölni Önökkel az örömhírt. Mivel Ön, Winkler asszony, úgymond a Herzberg család feje, amint azt Lisbeth elmesélte, így hát most a formaság szerint is szeretném megkérni Öntől a testvére kezét. Nem tudom elképzelni többé az életemet nélküle.

Henni csodálkozva nézett rá. Most még inkább letaglózva érezte magát. Még soha senki sem nevezte őt a Herzberg család fejének. A pillantása Lisbethre vándorolt. A kötött kardigánja ujját huzigálta, ami arra utalt, hogy ideges. Ebben a pillanatban Henni úgy látta őt, mint egy félénk bakfist, és Isten a tudója, sosem volt az. Valóban úgy tűnt, hogy ez a férfi megváltoztatta. Csodálatos volt. Henni azon gondolkodott, mit is mondjon, és kínos csend támadt. És a rosszullét is visszatért, és mielőtt megakadályozhatta volna, elfordult, és belehányta a tejeskávét az egyik virágcserépbe. Jó ég! Mit gondol róla ez a férfi? Henni elátkozta magát, amiért nem mondta el Lisbethnek, hogy terhes.

Bille megpróbálta megmenteni a helyzetet, és azt mondta:

– Elnézést. Henni terhes.

Lisbeth tágra nyílt szemmel nézett a testvérére.

2

Wiesbaden, 1951. június 20.

Henni a füle mögé simított egy hajtincset, és belekortyolt a narancslébe. Furcsán vette ki magát, hogy egy pezsgőpincészet tulajdonosa a munkások éves ünnepén nem pezsgőt ivott. Már a háború előtt is megtartották ezt az ünnepet, amelyet két évvel ezelőtt megint felélesztettek, és a munkások nagyon is kedvelték. A belső udvaron asztalok és sörpadok álltak, napernyők adtak árnyékot, sült kolbász illata terjengett a levegőben, és természetesen patakokban folyt az ingyenital. Egy zenekar vidám zenét játszott, és ebben az évben is szerencséjük volt az időjárással, a felhőtlen égen ragyogóan sütött a nap.

Henni hosszas gondolkodás után egy fehér virágos égszínkék ruha mellett döntött, amelynek térdig érő, széles szoknyája volt. Felvette hozzá a kedvenc fehér magas sarkú cipőjét, és egy vékony, lyukas mintás, kötött kardigánt. A terhessége még mindig nem látszott rajta, és a dereka még mindig karcsú volt, holott már két hete rendben volt az étvágya. Most is éhes volt, és már az egész mogyorós tálkát kiürítette, amelyet az egyik asztalkáról vett el. Mellette két alkalmazott felesége állt, akik a könyvelésen dolgoztak, és Henni az ő beszélgetésükre figyelt. Az egyik nő Ingeborg Jansen volt, a másik nem mondta meg a nevét, de úgy nevetett a saját lapos viccein, mint egy kecske. Henni azon gondolkodott, melyik alkalmazottnak lehet a felesége, de nem jutott eszébe. Korábban ő vette fel a személyzetet, de erről most már a személyzeti főnök, Joachim Kaltenbach gondoskodott, akit Georg igen nagyra becsült.

– Ebben az évben komolyan fontolgatjuk, hogy elutazzunk valahová a szabadság alatt – mondta éppen Ingeborg Jansen. – Karl sógora a Bodensee mellett lakik, biztosan nagyon szép vidék. Nagyon jó volna, különösen a gyerekek imádnák. Pompás lehet a Bodenseeben úszkálni.

– Nem is tudom – mondta a másik, aki éppen rágyújtott egy cigarettára. – A Bodensee olyan provinciálisan hangzik. Olaszország viszont igazán érdekelne. Velence álomszép lehet. Az én Udóm úgy véli, hogy jövőre összejöhet, mert addigra már elég pénzünk lesz, hogy megvegyük az első autónkat.

– Mi idén Boppardba utazunk, egy Rajna menti kempingbe – szólt közbe egy szeplős, vörös hajú nő.

– Hát, mielőtt erre kényszerülök, én inkább otthon maradok – mondta szárazon a cigarettázó nő. – Maguk is mennek nyaralni? – kérdezte hirtelen Hennit, egyenesen a szemébe nézve.

Henni meghökkent. Sem ő, sem Georg nem gondolt szabadságra. A pincészetben sok tennivaló volt, és Assmannshausenban egy igazi paradicsomban laktak.

Georg megmentette a válaszadástól. Hozzájuk lépett, röviden üdvözölte az asszonyokat, akik szemmel láthatóan elbűvölőnek találták.

– Hölgyeim, elcsábítom a feleségemet, ha megengedik. Remélem, továbbra is élvezik az ünnepséget.

Henni derekára tette a kezét, és magával húzta. Amikor hallótávolságon kívülre kerültek, grimaszolva így szólt:

– Úgy néztél ki, mint aki megmentésre vár.

Egy futó csókot nyomott a felesége ajkára.

Habár már néhány éve házasok voltak, Henni még mindig érezte Georg jelenlétében azt a furcsa bizsergést. Georg olyan szenvedélyt váltott ki belőle, amelyet korábban Conraddal soha nem tapasztalt. A vele való együttlét a kölcsönös tiszteleten alapult. Talán ezért házasodtak össze? Mert Conrad és Henni mindenki szerint egymásnak volt teremtve…? Vagy a szerelemnek többféle arca és megjelenési formája van? Henni félresöpörte a gondolatot. Conrad már a múlté, Georg a jövő, ebbe kell kapaszkodnia.

Georg, aki menet közben egy idősebb urat köszöntött, a munkások ünnepére gálába vágta magát, és egy világos nyári öltönyt viselt, sötét haját hátrafésülte, amely mostanra oldalt már őszülni kezdett, és ez csak még vonzóbbá tette.

– Hadd mutassam be a hamburgi képviselőnket – mondta, és egy gömbölyded, pirospozsgás férfira mutatott, aki kicsit messzebb állt, és egy pincér éppen pezsgőt töltött a poharába. – A neve Paul Hansen. Tegnap este említettem neked. Nagyon jó kapcsolatai vannak. Örülhetünk, hogy egy ilyen munkatársat találtunk.

Henni halványan emlékezett a beszélgetésre. Már fáradt volt, amikor Georg hazajött a pincészetből. Sok mindent mondott, rengeteg nevet említett, akiket feltétlenül meg kell majd ismernie.

Paul Hansenhez léptek, és Georg bemutatta Hennit. A férfi hevesen megszorította a kezét, és széles mosollyal biztosította róla, hogy mindent elkövet, hogy a Herzberg pezsgőmárkát mindenki számára ismertté tegye Hamburgban és környékén.

– De nem hiszem, hogy St. Pauliban és a Reeperbahnon problémánk lenne – mondta, miközben fülig ért a szája. – Az ott élő társaságnak a pezsgő szinte alapélelmiszernek számít, a bordélyokban patakokban folyik.

Nevetett a viccen, és Henni kicsikart magából egy mosolyt és egy udvarias választ.

Jó ég! – gondolta. – Hogy vehette fel Georg ezt az otromba embert?

Georg kitalálta a gondolatait. Miután elköszöntek, magyarázkodni kezdett:

– Talán kicsit bunkónak tűnik, de St. Pauli nem éppen a Bad Homburg hercegség.

Georg pillantása egy, a közelükben álló, magas, szőke férfira esett, aki méretre szabott öltönyt viselt. Jürgen von Schwindnitz-Grassburg maga volt a megtestesült elegancia, kitűnő üzletkötő olyan helyeken, mint Bad Homburg, Königstein vagy Kronberg, amelyek nagy villanegyedekkel büszkélkedtek. Azoknak az ügyfeleknek tökéletesen el lehetett adni a nemes pezsgőt. Von Schwindnitz-Grassburg rendszeresen szervezett pezsgőkóstolókat a szűk baráti körének és az ismerőseinek. Minden üzletkötésnek megvoltak a maga szabályai. Az ital-nagykereskedéseknek és a kisebb boltoknak történő szállításoknál szigorúan a számok voltak fontosak. Ezért a területi üzletkötők feleltek, mindegyiküknek további öt üzletkötő állt rendelkezésére. Ebben az üzletágban különösen a pikolót kedvelték.

Henni végignézett a vidáman ünneplő társaságon, és hirtelen a nagyapjára gondolt. Biztosan nagyon büszke lenne rá, ha látná, hogy fejlődik a pezsgőpincészet. Mostanra már arra gondoltak Georggal, hogy külföldre is szállítanak. Először csak a szomszédos országokba, főleg Ausztriába, Svájcba és Dániába. Franciaország nehéz dió lenne. Felmerült, hogy ott egy már működő pinceüzemet vennének át. Georg mesélt neki korábban az ez irányú előkészületekről, puhatolózásokról. Henni apjának biztosan tetszett volna Georg energikussága, mert ő is mindig arról álmodott, hogy a pincészetet nemzetközi vállalkozássá fejlessze.

Henni pillantása megakadt Gustav Stellmannon, aki büszkén feszített egy gömbölyded, sötét hajú, hasonló korú nő mellett, aki virágos ruhájában kicsit bizonytalannak tűnt.

– Ki az ott Gustavval? – kérdezte Henni, és a két ember felé bólintott, miközben újabb adag mogyorót vett magához egy tálkából. – Ez már megint egy új kísérő. A legutolsó szőke volt, vagy tévedek?

Bekapott egy szem mogyorót.

– Hildegard – válaszolt Georg. – Vagy talán Regina?

– Nem, Regina a Biebrichben lévő dohánybolt vörös hajú tulajdonosnője volt – válaszolta Henni. – Jól emlékszem rá, mert olyan fogsora volt, mint egy lónak.

Georg mosolyogva csóválta a fejét.

– A mi Gustavunk. Soha nem gondoltam volna Margot halála után, hogy ilyen sok hölgyismerőse lesz.

– Igazából senki sem gondolta volna – mondta Henni.