A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Megtörve (Ragadozók és Prédák 1.), 2025

A Lidérc, 2025

Copyright © Emma ZR, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kozma Réka

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-99-8

Lejátszási lista

Thirty Seconds To Mars: Hurricane

Thirty Seconds To Mars: City of Angels

Michele Morrone: Beautiful

Michele Morrone: Another Day

Bagossy Brothers Company: Olyan Ő

Thirty Seconds To Mars: The Mission

Thirty Seconds To Mars: Do or Die

Placebo: Ashtray Heart

Thirty Seconds To Mars: Hail To The Victor

Kings of Leon: Sex on Fire

Hurts: Blind

LP: Lost on You

Metallica: Nothing Else Matters

Carolyn

Mondj már valami hasznosat!

Oliver éppen befejezte az ömlengést a lakásáról, kiszáradt száját megnedvesítette egy korty vörösborral. Remek, már azon gondolkodtam, hogy a poharammal ráverek az asztal szélére, és a kezemben maradó csonkot a combomba szúrom. Soha nem tennék ilyet, valamivel azonban le kellett kötnöm magamat, mielőtt sikítani kezdek.

Visszarakta a poharát az asztalra, a fehér, selymes terítő passzolt az étterem eleganciájához. Ellentétben a LED-hangulatgyertyával, ami kékre váltott. Minden volt, csak előkelő nem, kilógott a hely stílusából. Nem is értettem a választást, főleg a tömör mahagónibarna asztal mellett, aminek a lábát bonyolult faragások díszítették. Erre a közepére vágtak egy műanyagdarabot, mintha azt mondanák: tessék nektek, parasztok!

Lopva az ölembe pillantottam, az okosórámon pittyenés nélkül váltakoztak a Messenger-üzenetek. A barátnőim igencsak belelendültek az esti buli tervezgetésébe. Akár velük is tarthatnék, ehelyett… Ebből az idiótából próbálok kiszedni valami szaftos titkot, amiből aztán írhatnék egy használható cikket.

– Eleget beszéltünk rólam. – Hosszú ujjaival kissé megforgatta a borospohár vékony szárát, a fehér terítőn bíbor árnyak játszottak. – Mi lenne, ha mesélnél magadról?

Eszembe jutott a Hófehérke és a hét törpe, mesének megfelel? Végül is, kitalálhatok valamit, a valóságot kicsit keverem a Grimm fivérek egyik történetével, és máris izgalmasabb lesz a vacsoránk. Mi az, hogy „mesélj”?!

– Nem, maradjunk csak nálad – csaltam egy mosolyt az arcomra. – Nagyon izgalmas a munkahelyed! Sokáig gondolkodtam rajta, hogy inkább én is a politikában helyezkedem el – hajoltam közelebb hozzá érdeklődően. – Milyen egy napod az irodában?

A srác beletúrt göndör, vörösesbarna hajába.

– Hát… – kereste a választ a plafonra bámulva –, a múltkor eldugták a bögrémet. Az egyik kollégám nagyon pikkel rám, de nem tudok rájönni, melyik lehet. Jacob nem, vele együtt járunk szerepjátékozni. – Elnyeltem egy ásítást, végigsimítottam hosszú hajamon. A kinevezésről beszélj már! – Talán Charlie. Azóta szúrósan bámul rám, hogy megkaptam a kinevezést. De múltkor még az ebédemet is megette valaki!

Ne, ne kanyarodjunk el!

– Hogyan is érdemelted ki a kinevezést?

– Hogy azt? Sok munkával. Van dögivel, de ezt, gondolom, nem neked kell magyaráznom: folyamatosan készenlétben kell lenni. Ebben a világban mindig reagálni kell – igazította meg lábán a kockás mintájú kordnadrágját. – A Maltesers csomagom is megdézsmálták! El tudod képzelni? – könyökölt fel az asztalra, kis híján feldöntve a LED-gyertyát. A sírokon láttam mostanában ilyeneket. – Beviszem magamnak, erre van olyan sötét suttyó, aki direkt rájár. Nem érdekli, kié, az sem, hogy ez lopás, simán beletúr, és megeszi a fél dobozt!

– Ez igazán… szörnyű – suttogtam elhűlve. – Tehát, visszatérve a kinevezésedre. Nagyon nehéz lehet Harry Scott sajtófőnökének lenni, nem?

– Aljasság! – csapott tompán az asztalra. Eszelős fejjel dörzsölte meg vékony állát. Még úgy istenigazából odaverni sem tud… ez szomorú. – Ki fogom deríteni, ki volt az. Vagy még jobb, hashajtót fecskendezek mindegyik szembe!

A szeplői beleolvadtak az arca vörösödő árnyalatába.

Sóhajtott, megigazította az inge gallérját. A felháborodástól már levegőt is nehezen kapott, hosszan fújtatott.

Újabb üzenetek úsztak át az órám kijelzőjén. A csajok… Akár velük is lehetnék. Ki tudja, mi fog még történni az éjszakában? Találhatnék egy részeg celebet, aki feldönt egy asztalt az egyik szórakozóhelyen, vagy egy énekest, aki összeverekszik valakivel.

Unalmas. Valami nagy dobás kéne, ami felpörgeti a honlapomat. Akkor szárnyalnának a hirdetések, pénzt generálva.

Megpiszkáltam a félig elfogyasztott salátámat, aztán hagytam a villát a tányér közepére hullani. A pincér tőlünk kétasztalnyira elszántan ütögette az iPadjét.

– Hát ez iszonyatos – hüledeztem. – Ha már Scottnál tartottunk, hallottam, hogy egy családtámogatási programtervezetet nyújtott be nemrég, ami…

Oliver legyintett egyet.

– Az a tervezet csak egy… – lefitymálóan megemelte a vállát – egy hülyeség.

– Sajnos semmit nem találni róla, úgy rejtegetik, mintha hadifogoly lenne. De te biztosan tudod, miről szól.

Már a száját nyitotta, a győzelmi zászló is megjelent előttem, amikor a szomszéd asztalnál ülő pár női tagja felsikkantott. Felpattant a székéről, ami feldőlt a lendülettől, és hadonászva hajolt az idősebb férfi felé, aki a haját markolva várta az ítéletet.

– Bassza meg, hiszen a barátnőm, mégis mit bocsássak meg nektek? – Ez volt a végszó, a nő felkapta a táskáját, és a kijárat felé iramodott.

A pasi szemét lesütve kerülte az emberek tekintetét.

Megköszörültem a torkomat, hogy visszanyerjem Oliver figyelmét, aki rögtön fordult is hozzám.

– Téged biztos beavatnak mindenbe – mosolyogtam rá.

– Igen, persze – húzta ki magát. – Mindig mindent tudok, hiszen én vagyok a sajtófőnöke. Mindenről tudnom kell. Múltkor is én ráncigáltam ki a bajból, amikor részegen ment a Parlamentbe.

Telitalálat. Ez jóval izgalmasabb, mint egy sima családtámogatási program! Vagy pár ittas celeb. Felkönyököltem az asztalra, a tenyerembe hajtottam a fejemet. A családtámogatási tervezet az újságírói profilomnak lenne érdekes, ez viszont a másiknak.

– Úristen, mégis hogyan sikerült ezt elintézned? – néztem rá hatalmas szemekkel. – Ez azért nem semmi! – Elismerően méregettem, amitől tyúkmellkasa úgy dagadt, hogy kis híján átszakította az ingét.

Oliver körbenézett, ő is közelebb hajolt.

– De ezt ne áruld el senkinek! – suttogta. – Ez nagyon bizalmas. Nem is szabadna beszélnem róla!

– Akkor ne áruld el – vontam meg a vállamat. – Már az is kész szenzáció, hogy ezt el tudtad intézni!

Hátradőlt a székében, aztán én is. Keresztbe raktam a lábamat, amitől a Burberry kockás ingruhám alja felcsúszott, még több bőrfelületet téve szabaddá. Lágyan végigsimítottam a nyakamon, kicsit odébb dobtam a barna hajamat. Láttam, hogy Olivert nem hagyja hidegen a kecses mozdulat, a tekintete a combom és a kezem között cikázott.

Egy pincér húzott el az asztalunk mellett, ódivatú zöld-piros nadrágtartót vett fel a fehér ingéhez és a fekete nadrágjához. Nem értem. A hely eleganciát akar tükrözni, azonban apróságokon elcsúsznak. Vagy direkt csinálják?

A plafonra függesztett kristálycsillárra révedtem. Valószínűleg az eklektika visszatér a divatba…

Oliver végül előrehajolt.

– Elárulom, de akkor muszáj titokban tartanod! – halkította le megint a hangját.

– Bennem megbízhatsz – kacsintottam rá.

Legalább annyira, mint egy személyiségzavaros sorozatgyilkosban.

– Harryn már az irodában láttam, hogy valami nem stimmel vele, furcsán viselkedett, dülöngélt, hangoskodott. Indulnunk kellett az ülésre, de az autóban egyértelművé vált, hogy hosszú volt az éjszakája, vágni lehetett a piaszagot. Mondtam neki, hogy betegségre hivatkozva mondja le a megjelenését, de ellenkezett. – Röviden sóhajtott egyet. – Nem könnyű vele. Végig mellette voltam, mire nekiment egy szobornak és ledöntött egy vázát. Az egyik újságíró persze rögtön odaugrott – megnyalta a száját, a vigyora szétnyílt, akár egy virág –, erre úgy tettem, mintha elájulnék!

Hű! Ilyen felvezető után ennél jóval… okosabb, észszerűbb, logikusabb, ügyesebb… egyszerűen jobb megoldásra gondoltam.

A lényeg viszont az, hogy Harry Scott iszik. Ráadásul van olyan ostoba és makacs, hogy piásan menjen be a Parlamentbe. Az apró asztal közepére tett gyertya piros színre váltott. Vajon az egyfontos boltból szerezték be?

Felemeltem a karomat, és mintegy véletlen rápillantottam az órámra.

– Jézusom, már ennyi az idő?! Rohannom kell! Még be kell fejeznem egy cikket – motyogtam elhűlve. – Nagyon sajnálom, Oliver! – biggyesztettem le az alsó ajkamat.

Annyira, de annyira sajnálom, hogy nem folytathatom ezt a dögunalmas vacsorát, tényleg… Mindjárt depresszióba zuhanok a kihagyott lehetőségtől, begubózom az ágyamba, és mérhetetlen bánatomban megeszem egy vödörnyi fagyit, miközben a Ház a tónál filmen sírok.

Hogyne.

Kinyitotta a száját, én meg inkább megelőztem.

– Fizetjük felesben a számlát? – villantottam rá egy mosolyt. Ezt a mosolyt, azért hagyjuk meg, megérdemelte. Okos kutyaként kiásta nekem a csontot, és még elém is hozta.

– Nem, semmiképpen sem, hiszen én hívtalak meg – válaszolta kissé zavartan rázva a fejét. Göndör tincsei az arcát verdesték, ettől pedig egy jól fésült pudlikutyára hasonlított. – Találkozunk még? Holnap ráérsz?

Magamhoz vettem a Gucci borítéktáskámat, és felálltam.

– Huh, a holnapom nagyon sűrű. – Tétován beharaptam az alsó ajkamat, mellettem egy pincér suhant el. – Talán a hétvégén lesz egy kis szabadidőm. Kereslek, rendben?

Oliver nyitotta a száját, én viszont egy intéssel távoztam is az asztaltól. Az órámon megnyitottam az üzeneteket, átfutottam az első sorokat. A barátnőim még mindig az esti bulihely kérdését vitatták meg.

Az étterem kijárata egy hotel halljába vezetett. Megálltam az egyik oszlopnál, elővettem a telefonomat, hogy taxit hívjak. Egy pillanatra felnéztem, és lefagytam az elém táruló látványtól.

A Mikulás ebben az évben előbb érkezett!

Az ezüstszínű liftnél ott állt Sam Huggon, a pénzügyminiszter, egy igencsak dekoratív nővel, akinek a melle kidomborodott szűk ruhájából, és aki nem a felesége. Éppen ránevetett a férfira, aki egy hiéna vigyorával figyelte. Megemeltem a telefonom, gyorsan lefotóztam őket, utána meg a fülemhez tettem, mintha telefonálnék.

– Igen, jó, tíz percen belül ideér? – indultam el kifelé.

A hallban sok ember forgolódott, elvegyültem közöttük. Szerencsére ez nem egy luxushotel, aminek minden négyzetcentimétere be van kamerázva. Valószínűleg Sam Huggon is ezért jött ide.

Megálltam a bejárati forgóajtó mellett, applikációból taxit hívtam. Megnyitottam a képet… ez az este felkerül a top tízes listámra!

A mosogatógépben a tálca jobb felső sarkába raktam a müzlis tálat, mint mindig. A kanálnak is megvolt a helye, az evőeszköztartó közepén, itt tisztítja meg a legjobban a gép. Épphogy leültem az asztalhoz, amikor megcsörrent az órám, a kijelzőn Hugo, a főnököm neve villant fel. Mobilon fogadtam a hívást, az előttem lévő notebookon pedig átváltottam a céges e-mail-címemre.

– Carolyn, bejössz ma az irodába? – szólalt meg.

– Nem állt szándékomban. Van valami, ami miatt be kéne mennem?

Átfutottam a beérkezett üzeneteket, de egy olyat se találtam, ami indokolná a főnök váratlan hívását. Bandu, az egyik kollégám már lestoppolt két külföldi cikket, amikről írni szeretne a nap folyamán. Chris éjszakásként fél órája elköszönt tőlünk. A szokásos…

– Brittany beteg.

Hátradőltem a széken, a plafonra bámultam. Annyira hiányzik ez nekem, mint egy sátorban alvás a bogarak között.

– Értem.

– Lenne egy interjúja, amit el kéne készítened. – Visszahajtottam a fejemet, a képernyőre bámultam. – Jelenleg te vagy a legmegbízhatóbb emberem erre a találkozóra.

– Értem.

– Carolyn, ne tegyél úgy, mintha a fogadat húznák éppen! Egy bulvárlaptól jöttél át, éveken keresztül készítettél hasonló interjúkat.

– Nem véletlenül igazoltam át hozzátok, ezt ne felejtsd el.

– Én meg nem véletlenül adtam neked esélyt – hangsúlyozta ki az esély szót jó erősen.

A szememet forgattam.

– Értem.

A túloldalról a klaviatúra kattogása szökött át. Beletúrtam a hajamba, a hosszú tincsek a vállamra hullottak. Visszafordultam a notebookhoz, aminek a képernyője csökkentette a fényerőt.

Brittany rovata a művészet. Vagyis a zene, kiállítások, színdarabok. Vagy eszetlen rockzenészeket kapok, vagy egy ripacs művészt, esetleg drogokkal telepumpált fotóst. Még a sátorban alvás is jobb opció.

– Elküldtem e-mailben a részleteket. Ez egy exkluzív interjú lesz, csak te leszel ott, és a zenekar.

Frissítettem az oldalt, egy új üzenet várt. Megnyitottam, és gyorsan átfutottam a sorokat: Dream of Doom. 11 a.m. Grace Hotel. Remek. Tegnap láttam a plakátjukat a sugárúton, három férfi volt rajta, elöl egy szőke tarajos állt, vibráló kék szemmel, felhajtott gallérú fekete dzsekiben. A képről is sugárzott, hogy azt hiszi, ő az Isten.

Ha jól emlékszem, világ körüli turnén vannak, és telt házasak a koncertjeik.

Lehetetlen, hogy egy egyszerű napilap magától kitermelte a keretet az interjúra.

– Mégis hogyan sikerült ezt leszervezned?

Hugo forgószéke megnyekkent alatta. Könnyedén magam elé tudtam képzelni, ahogy ül az irodájában a fekete bőrön, hátradől, leveszi a szemüvegét, hogy megmasszírozhassa a szemét. Simára borotvált arcán egybefutnak a ráncok, miközben azon gondolkodik, miért kérdezek olyat, amihez semmi közöm sincs.

Ujjaimmal a számítógépem fémházán doboltam a válaszára várva. Aztán inkább megnyitottam egy új lapot, aminek a keresőjébe beírtam a zenekar nevét.

– Ez a része nem tartozik rád. A te szereped az interjúban van, amit már este szeretnék az e-mailjeim között látni.

Felszisszentem.

– Tudod, Hugo, már dolgozom egy cikken Sam Huggon lebukásáról. Ezt be is írtam a csoportunkba. A felénél tartok, de ha át kell eveznem egy rockzenekarra, akkor soha nem leszek kész vele.

Halk szusszanás. Vigyorogva nyitottam meg egy, a zenekarral készült riportot.

– Az interjút te fogod elkészíteni. Viszont ráér holnapra. A cikket azonban már délután kettőre szeretném megkapni. Mit szólsz a Pletykák királynője újabb áldozatához?

Áldozat? ÁLDOZAT? Jesszusom! Áldozat. Méghogy áldozat! Sokkal inkább egy ragadozó!

– Szerintem egyáltalán nem áldozat. Ha valaki egy valószínűsíthető prostival jelenik meg egy hotelben, egy lift mellett, este tizenegykor, az nem egy áldozat, hanem egy ostoba tettes. Ha valaki olyat tesz, amit nem kéne, akkor nem azt kell okolni, aki észreveszi. Bár nyugodtan élhet az örömlányok adta élvezetekkel egy politikus, csak akkor konzervatívként ne hirdesse a család fontosságát.

– Igazad van – felelte higgadtan. – Azonban tekinthető a Pletykák királynője áldozatának.

– Ha nagyon akarjuk. – Megnyitottam egy újabb lapot, ahova az énekes nevét írtam be.

– Szerinted ki az? – Tizenhatmillió találat jött ki William Maltóra, a zenekar frontemberének a nevére. Jótékonysági rendezvények, PETA állatmentő akciók, pletykaoldalak az aktuális csajáról találgatnak, megjelenések itt-ott…

Fájdalmasan tipikus.

– Mármint kicsoda?

– A Pletykák királynője. Lassan két éve posztol, mégsem derült még ki, hogy ki is ő. Valószínűnek tartom, hogy egy híresség, de meglep, hogy nem buktatta még le magát. Tudtad, hogy már egy csoportot is létrehoztak, ahol próbálják kideríteni, kicsoda is lehet?

A Wikipédián is rátaláltam a pasira. Megkaptam az életét. Van másfél órám beásni egész valójába, kideríteni róla mindent. Valószínűleg pont annyit fogok találni, amit most elképzeltem: nők, pia, drogok. A média felkapta a helyes arcát, valószínűleg volt egy-két jobb számuk, és most ők pörögnek a slágerlisták élén, ő pedig fürdőzik a figyelemben.

– Igen, tudtam – feleltem szórakozottan.

Brittany biztosan összeírta már a kérdéseit. Visszaváltottam a céges e-mailezésre, a telefont a vállamhoz szorítottam. „Szia! Kérlek, küldd át a kérdéseidet a Dream of Doom zenekarhoz” – gépeltem be gyorsan.

Szőkített haj, kék szem, magas és izmos – ez látszik a képek nagy részén. Nem csoda, hogy világhíresek lettek. Manapság már ennyi is elég ahhoz, hogy egy zenekar befusson. Nem kellenek hozzá mögöttes értékek, jó szövegek, csak a külső számít.

Hugo nem mondott semmit, de el sem köszönt. Várt valamire.

– Fogalmam sincs, ki lehet – hazudtam.

William

Dübörgő 160 bpm ütemek töltötték be az edzőtermet. A falak ugyan még nem reszkettek tőle, azonban én igen. A tarkómról izzadság csorgott a felsőtestemre, némileg lehűtve. Keményen rámarkoltam a kormányra, az előttem lévő képernyőn egy lassan emelkedő, hegyre tartó út jelent meg. Egy kósza szőke tincsem eltakarta a kilátást, de nem vettem a fáradságot, hogy kisöpörjem a látóteremből.

A szívem visszaverte a zenét. Még, még, még! Rátekertem a gombra, fokoztam az erősséget. Már percek óta ziháltam, ezért hosszan beszívtam a levegőt, és erőlködve visszafogtam a kilégzést.

A vádlimban égő zsibbadás megállásra késztetett. Na persze!

Az utat kiszáradt fák szegélyezték, barna avar, a napfény pedig készen állt felolvasztani az aszfaltot. Egy piros autó előzött meg…

– Will! – Anastasia emelt hangon próbált átüvölteni a zakatoló ütemeken. Megjelent a spinner mellett. – Nem aludtál semmit?!

A lábammal erősen tapostam, egy másodpercre sem álltam le, csak kiegyenesedtem, és a fehér törölközővel leitattam a homlokomról lefolyó nedvességet.

– Nem lehetne ezt lehalkítani? – nézett körbe, egyik lábáról a másikra állva. Egyszerű szürke farmer-póló összeállításában elveszett a tompa fényekben.

Kényszerítettem magam, hogy úrrá legyek a zihálásomon. Hosszan be, hosszan ki.

– Will!

Felkaptam a kormány tartójába tett telefont, levettem a hangerőt.

– Igen?

– Végre – emelte fel a kezét, benne a mobiljával. – Tényleg nem aludtál? – lesett rám.

– Nem.

A száját összepréselve hümmögött egyet. Ő bezzeg egész kipihentnek tűnt: végigbóbiskolta a hosszú repülőút nagy részét, és valószínűleg ahogy elfoglalta a szobáját, kidőlt az ágyban. Néha nagyon irigyeltem, amiért képes bárhol, bármikor elfeküdni, akár egy darab fa.

– Délután kettőkor találkozód van a stadionban a szervezőkkel. Este hatkor pedig vár rátok egy fotózás, ha szeretnéd, ezt lemondhatom, és akkor lesz időd…

– Nem – vágtam közbe. – Megleszek.

Őzbarna szemével felsandított. Egyre közelebb kerültem a kiégéshez, a lábam húzni kezdett, mintha nehéz súlyokat cipelnék. Beletúrtam a hajamba, hátrafésültem a hosszúra hagyott fürtöket.

– Jó. Tizenegykor van egy interjútok itt a hotelben – pörgette tovább a képernyőjét. – Ez a mai program. Nem túl szoros, de tekintve, hogy semmit nem aludtál, jobb is így. A lengyel reptér végre megadta a leszállási és a felszállási engedélyt, ne tudd meg, hány telefonomba került! Valamiért még a gép motorszámát is bekérték – sóhajtott. – Zakery és Igor már lent reggeliznek. Te nem tartasz velük? Tíz óra van.

A zsibbadás pókként hálózott be. Elérte a combomat, a bőröm alatt égtek az izmok. A képernyőn váltott a kép, a bringás felemelkedett a nyeregből, egyre csak nyomta a pedált, egyre csak előre… az emelkedő egyre húzósabb lett.

– Ezen még felmegyek – kaptam el a kormányt. Én is kiemelkedtem az ülésből, ezzel enyhítve a zsibbadás kényelmetlen feszítését.

– Tizenegykor érted megyek a szobádba, rendben? Az interjú fent lesz az egyik tárgyalóban a tizenkettedik emeleten, de van ott vagy tíz darab is. Most mennem kell. Tokió hívott éjjel, visszahívom őket.

Felé fordultam, ő azonban már kifelé tartott. Alacsony termetével hamar eltűnt a magas és vaskos gépek között.

Tokió. Szuper. Az utolsó koncert, a finálé… bíztam benne, hogy nem lemondani akarják vagy állnak elő valami hülyeséggel.

Ráhajoltam a kormányra, egyre csak caplattam fel a hegyre. A pórusaimon keresztül kiáramlott belőlem minden elfojtott energia, egyre csak fogyott a lendületem. Minden pedállenyomással meg kellett küzdenem, harcolnom a testemmel, hogy ne álljon meg.

Nem futhatok el magam elől, ezért magamat kergetem.

Belerengett a bőrkanapé, ahogy újra és újra bevágtam a csajnak. Nyögdécselt, a lábai reszkettek, erősen fogtam a csípőjét, hogy megtartsam, mielőtt a földre zuhanna. Belemarkoltam a hajába, hátrahúztam a fejét, és ráhajoltam a nyakára, hogy megharapjam azt a kecses ívet.

Ujjai elfehéredtek, ahogy a kanapéba markolt, felgyűrődött a bőr. Elérte a csúcspontot, felsikoltott, hüvelye összepréselte a farkamat, amitől én is engedtem a szorító görcsnek. Még pár ütemtelen lökéssel elnyújtottam mindkettőnk élvezetét.

Kicsusszantam belőle, és levettem az óvszert. Épphogy felhúztam a melegítőmet, amikor kopogtattak az ajtón. A betolakodó azonban nem várt választ, és kulcskártyája is volt, kinyitotta, és be is lépett.

Anastasia élesen felszisszent, elfordult.

– Will, mennünk kell – motyogta.

Az óvszer a kukában landolt. Zsebre tett kézzel figyeltem, ahogy a csaj jókedvűen felhúzta a bugyiját és a nadrágját. Megigazította a nyakában lévő vékony selyemsálat, begombolta az ingét. Kifelé menet még küldött egy mosolyt, és elhaladt Ani mellett.

– Nagyon elegem van már belőle, hogy folyamatosan ilyen kínos szituációkba futok bele! Ez hányadik már? Miért nem tudsz…

– Mi lenne, ha máskor kopognál, és nem nyitnád azonnal az ajtót? – vágtam közbe.

Megkerültem a kanapét, leültem az asztalhoz, ahova a reggelimet tálalta az előbbi csaj.

– Mennünk kell! – helyezte a testsúlyát egyik lábáról a másikra. – Öt perc múlva tizenegy óra!

– Oda ne rohanjak.

Egy hosszúra vágott uborkadarabot a krémes humuszba mártottam, felületére szezámszemek ragadtak. Ráharaptam, élvezettel ropogtattam a fogam között az asszisztensem figyelve. Fejét csóválva temetkezett bele a telefonjába.

– Leülhetsz, ez még eltart egy darabig.

– Nem.

Megvontam a vállamat. Széthajtottam a tortillát, a sárgás krémmel alaposan megkentem, majd paradicsom-, paprika-, salátadarabokat szórtam rá. Összehajtottam, beleharaptam, és lehunyt szemmel felhümmögtem. Ani nem szólalt meg, a telefonjában búvárkodott, de éreztem a rosszallását.

Miután elfogyasztottam a reggelit, a kezem megtöröltem egy szalvétában, egyesével minden ujjamat megtisztítottam… Az asszisztensem pedig egyre morcosabban húzta össze a szemöldökét.

Ittam pár korty vizet, hátradőltem a kanapén.

– Will! – szisszent fel.

Vigyorogva felkeltem.

– Mi a helyzet Tokióval?

– Érdeklődtek, hogy mi fér bele a műsorba – magyarázta fel sem nézve. – Szeretnék, ha tényleg nagyot szólna a koncert. A lufikról érdeklődtek, látták az egyik koncertfelvételt, de mondtam, hogy miután nyitott a stadion teteje, neked ez nem fér bele.

Belebújtam a hotel fehér papucsába, amibe aranyszínű fonallal egy cirádás G betűt hímeztek.

– Ügyes kislány – sétáltam mellé.

Anastasia kivágta a bejárati ajtót, és úgy indult neki, mintha puskából lőtték volna ki. Sietősen kapkodta rövid lábait, míg én könnyedén lépést tartottam vele.

A folyosó két oldalán méteres vázák álltak, bennük fehér és kék orchideák nyíltak, némi élénkséggel töltötték meg az ablaktalan folyosót, megtörve a lámpák élettelen fényét. De ez se sokat nyomott a latban, ettől függetlenül is ugyanolyan kihaltnak és üresnek tűnt az egész hotel, mint egy szellemjárta ház.

Szobák, szobák, szobák, szobák. Kietlen életek, amiket bezárnak változó négyzetméterű kockákba.

Beléptünk a liftbe. Anastasia megnyomta a tizenkettes gombot, és vissza is merült a telefonjába. Az ezüst ajtók összezártak, beszorítottak minket. Zsebre vágtam a kezem, vállamat a hideg fémnek döntöttem.

A szívem még mindig hajtott, dübörgött a mellkasomban. A kielégülés nem hozta el a vágyott nyugalmat. Folyamatos pörgés, koncertek, interjúk, utazás, újabb és újabb hotelszobák. Emberi arcok tömkelege cikázott a fejemben, zúgott az agyam tőlük.

Akkor se hagyhatom abba. Én vállaltam a világ körüli turnét, és most már végig is csinálom.

Le kéne feküdnöm, vagy folytatnom a bringázást… Lent láttam egy nagy medencét. Esetleg az interjú után belefér egy úszás is.

A lift halkan pittyent. Az ezüst ajtók szétnyíltak előttünk, mi pedig kiléptünk a tizenkettedik szinten. Hófehér parkettán surrant a papucsom. Itt sem volt sokkal világosabb, bár legalább egy nagy ablak vágta ketté az egész falat, életet csempészve a folyosóra. A város sötét egén a szürke ezernyi színnel játszott, a felhők esőtől duzzadtak.

– Erre – intett Anastasia jobbra, az egyik üvegajtóra.

A falon egy gyümölcstálat ábrázoló csendélet lógott. Alma, banán és körte pihent egy fonott kosárban, fakó színekkel megfestve. Ezektől a képektől mindig kedvet kaptam hozzá, hogy valami újat alkossak. Valami vibrálót. Valami valóságosat…

– Szerezz nekem holnapra állványt, ecsetet és festéket – tártam ki előtte a bejáratot.

– Oké – ment tovább.

Talán az alkotás segít majd kikapcsolni a vágtából. A versenylovaknak is szükségük van arra, hogy néha megálljanak, mielőtt a kimerültségtől összeesnek.

– Ez lesz az – állt meg Anastasia a százhuszonkettes, tejüveg ajtó előtt. – Sok szerencsét!

– Most tényleg? Egy interjú előtt ilyet mondasz? – A kilincsért nyúltam. – Nem ez lesz az első, túl sokat adtam már ahhoz, hogy izguljak rajta.

Anastasia már nem foglalkozott velem, egyik kezével a telefonja kijelzőjét piszkálta, míg a másikkal a nyakában lógó tisztasággyűrűt húzogatta az aranyláncon.

Beléptem a terembe. A bandám tagjai egy üvegasztalnál ültek, velük szemben egy újságíró vagy riporter, vagy ki tudja, micsoda. Egy bukméker is lehetne, csak fel kell olvasnia pár kérdést, ez nem egy többismeretlenes másodfokú egyenlet…

– Helló – vágtam át a túl hosszú termen.

Aránytalanul nagy volt az asztalhoz képest, pedig annál sem spóroltak az anyaggal, tíz-tíz forgószék fért el a két oldalán. A tér tágasságának érzetét növelték még a falnyi méretű ablakok is, de egy növényt sem raktak ide, mintha a zöld mérgező lenne az emberi szervezet számára, vagy elvonná a figyelmet azokról a fontos dolgokról, amiket egy ilyen helyen szoktak megvitatni.

Már csak egy páfránytól is jóval barátságosabb lenne a hely.

Kihúztam a széket Zakery mellett, és leültem.

A nő rám emelte mohazöld árnyalatú szemét. A sötét erdőket idézte, ahol az ember könnyedén eltéved, ha nem vigyáz. Az arcán bájos kis mosoly játszott, csipetnyi kihívással keverve, mahagóni haja pedig domborodó dekoltázsára omlott, amit a szűk felsője szemérmetlenül felkínált.

A desszert házhoz jött!

– Köszönöm, hogy megtisztelt minket a jelenlétével – fűzte össze hosszú ujjait az asztalon.

Ezt most kedves megjegyzésnek szánta, vagy ironizált? A hangja bájosan csengett ugyan, és barátságosan is mosolygott, mégis… A csapatom tagjainál kerestem a választ, de Igor ugyanolyan mereven bámult maga elé, mint máskor, Zakery meg ugyanolyan pimaszul mosolygott, ahogy máskor.

Az újságíró alig láthatóan félrebiccentette a fejét. Úgy ragyogott, akár a nap.

Szórakozik velem?

– Akár el is mehetek – dőltem hátra a széken, széttárva a karomat.

– De miért? – vonta fel értetlenül a szemöldökét. – Hiszen pont most mondtam, köszönöm, hogy megtisztelt minket a jelenlétével!

Felkönyököltem az asztalra. Várakozóan összevontam a szemöldökömet. Ezek után biztos, hogy szórakozik velem. De miért?

– Igazán sokat jelent nekem, hogy végre találkozhatok William Maltóval személyesen, nem minden újságírónak jön el egy ilyen megtisztelő pillanat az életében. – A mosolya még szélesebb lett. – Miért fogja ezt fel támadásként?

Egy másodpercre lehunytam a szememet. Mit vétettem az élet ellen, hogy egy ilyen gúnyos picsát küldtek rám? Akár össze is hozhatnánk egy remek interjút, jó lehetne a hangulat, erre kóstolgat. Mit akar elérni?

– Elkezdjük, vagy elbassza még az időt?

Lepillantott a mobiljára, megnyalta az alsó ajkát, aztán kacéran felnézett rám egy halk kuncogás kíséretében.

– Akkor be is mutatkoznék. – Felállt, áthajolt az asztalon, amitől teljes panorámás belátást nyertünk az ingéből kibukkanó mellére. Leheletvékony fehér csipke zárta őket kalodába, a jobb felett figyelemfelhívásként egy apró anyajegy sötétlett. – Carolyn Everson – nyújtotta a kezét. – Mi földi halandók így csináljuk – tette hozzá.

Hátradőltem, remegés futott át rajtam, a kezemet visszahúztam a combomra. Elszántan tartottam a szemkontaktust. Ha ő így, akkor én is tudok seggfej lenni!

– Hetente több interjút adok, mint amennyit te elkészítesz. Nem véletlenül nem mutatkoztam be. – Elhúztam a számat, direkt letegeztem, csak hogy lássam, mit lép erre. A keze továbbra is a levegőben lógott, vékony, kecses ujjai voltak. Milyen érzés lenne, ha rajtam kalandoznának…? – Pontosan ennyi idő alatt már el is felejtettem a nevedet.

A sértésem valószínűleg nem jutott el hozzá, tovább mosolygott, miközben visszaült a helyére.

– Elkezdjük végre? – mértem végig feltűnően.

Bármennyire akartam, nem jött zavarba a kéretlen gesztustól, kihúzta magát a székében, felkönyökölt az asztalra, mintha átvenné a támadó pozíciót.

Kis híján felkuncogtam. Itt nem ő a nagyhal…

– Mielőtt félbeszakítottál minket, arról beszélgettünk Zakeryvel és Igorral, hogy milyen is a zenekari élet, hogyan viselitek ezt a folyamatos utazást. Borzalmasan kimerítő lehet, országról országra, kontinensről kontinensre repülni. – A tenyerébe hajtotta a fejét, olyan érdeklődéssel szemlélve minket… hogy attól majdnem hanyatt vágódtam a forgószékkel. Valamit nagyon akar tőlünk, de mégsem bírta ki, hogy ne gúnyolódjon. Viszont ő is maradt a tegezésnél. – Hogyan élitek ezt meg? Mivel tudtok egy kicsit lazítani?

A kisujját játékosan az ajkára rakta, a szemhéját kissé leeresztette, míg a másik kezével az inge gallérjánál a nyakát simogatta selymes mozdulatokkal.

– Mire vagy valójában kíváncsi? – pillantottam vissza lustán a szemébe.

– Mindenre – mosolygott ártatlanul. – Az egész életetekre. Hihetetlen, amit csináltok! Százhúsz koncert egy év alatt, az összes kontinensen? Ez… senkinek se menne! Hogyan bírjátok napról napra? Nektek is kell a kikapcsolódás, de a folyamatos utazás közben nagyon nehéz lehet leállni!

Testvérem, Zakery, a nő játszadozó ujjait figyelte.

– Anyagokat olvasok gépek szétszereléséről, és videókat nézek – felelte. – Igor meg odavan az Xboxért és a telefonos játékokért. Will? – fordult felém. – Sportol.

– Értem. – Fehér fogai belevájtak rózsaszín ajkába. Akár belém is haraphatna. El fogom csábítani, hogy megmutassam neki, kivel szórakozik. – Nagyon jó, hogy ti így is meg tudtok szabadulni a feszültségtől. A rockzenészekről általában az a pletyka járja, hogy gyakran nyúlnak drogokhoz, isznak és buliznak, ezzel engedve ki a gőzt. Hihetetlen, nektek erre sincs szükségetek, igazi példaképei lehettek a fiataloknak!

Pislogtam egyet. Kettőt. Hozzászoktam, hogy a nők fényesre nyalnak, vagyis inkább fényesre szopnak… Ez az újságíró viszont túltett eddig mindenkin. Fájdalmasan átlátszó, hogy mit művel, és mit akar elérni, erről pedig azzal sem tudja elterelni a figyelmemet, hogy flörtöl velünk.

– Pedig hibázni emberi dolog, néha mindenki elbukik egy kicsit. – Összeszűkítette a szemét, cinkos mosollyal hátradobta a hosszú, fényes haját. Bedőlt, ismét belátást biztosítva a mellére. – Ti miben szoktatok hibázni? Nagyon nehéz elhinnem, hogy soha nem éltek, mondjuk, szerekkel vagy alkohollal. Egy kicsi mindenkinek belefér. – Hátradőlt a székében, keresztbe rakta a lábait.

Azt a kurva.

Ezt a manipulatív picsát…

Kevés vagy ehhez a játékhoz!

– Tudod – könyököltem fel az asztalra, pillantásommal alaposan elidőzve a dekoltázsán –, nekem a nők nagy gyengéim. Kurva jó feszültséglevezetés egy gyors numera koncert előtt vagy után – feszítettem meg a bicepszemet.

A pillantása rögtön odatévedt. Talán elképzelte, ahogy köré fonom a karjaim, miközben birtokba veszem a punciját.

– Vagy egy lassú. Egy nagyon lassú. Amikor tudod, hogy percek múlva kint kell lenned a színpadon, behallatszik az öltözőbe az emberek kiáltása, de azért figyelsz a másikra, figyelsz arra, hogy neki is jó legyen. – Hosszan beszívta a levegőt, a melle az ingének feszült, átlátszott melltartójának virágcsipkéje a fehér anyagon. Szívesen a markomba zárnám a feszes húst. – Már ziháltok, közel van a csúcs, fél perc múlva meg már énekelned kell…

Nyelt egyet, a számra meredt.

– Az kurva jó feszültséglevezető – zártam le.

Kellett egy pár másodperc, mire összeszedte magát. Helyes! Vonzónak talál, ezt felhasználhatom ellene. Tekintete Zakeryre és Igorra rebbent.

– Igen, biztos nagyon jó. – Megköszörülte a torkát. – Ez egyfajta hobbi neked, vagy kihívás?

– Lehetőség, amivel élek. – Elmosolyodtam. – Te is kipróbálhatod.

– Köszönöm, de én nem élnék vele – utasított vissza. Na persze… Az előbbi kósza pillantás elárulta. Vidámságot erőltetett magára. – Mi lenne, ha inkább visszakanyarodnánk az eredeti témánkra? Azt már tudjuk, hogy Will nőkkel lazít, és ti, srácok? Éltek valamilyen szerekkel, vagy éltetek régen velük? Rossz környékről származtok, ezeken a helyeken elterjedt a droghasználat. Mit üzennétek olyan fiataloknak, akiknek ugyanolyan nehéz helyzetben kell élnie, mint nektek kellett?

Azt a kurva, már megint.

Jól csinálja, de nem elég jól.

Mielőtt Zakery megszólalhatott volna, közbevágtam:

– Mi lenne, ha visszakanyarodnánk az én témámhoz?

Az újságíróról leolvadt a mosoly, a tartása is feszesebb lett.

– Szerintem a te témádat már kiveséztük – intett rendre. – Szerintem sokkal érdekesebb, hogy…

– Hogy? – keményítettem meg a hangom. – Hogy vajon drogozunk-e? Titkon herkát tolunk-e? Vagy kokóval pörgetjük magunkat napról napra?

– Nem így értettem. Nem gondolnám rólatok, hogy drogoztok, és nem is akarom ezt beleerőltetni a témába. Csak meglep a józanságotok.

– Mi ilyen egyszerű srácok vagyunk – bólintottam, szemmel tartva minden mozdulatát. – Nem élünk drogokkal.

– Figyelj, én csak hoztam pár kérdést, amire szeretnék választ kapni, ezzel hozzájárulva a ti sikeretekhez is, hiszen egy jól elkészített interjúval még több rajongót szerezhettek. Az embereket biztosan nagyon érdekelné pár személyes dolog rólatok, ezzel tudnának hozzátok kapcsolódni, és mint mondtam, példát is mutathatnátok vele. – Miközben elmondta ezt a pár sort, végigsimított a nyakán, le egészen a figyelemkeltő anyajegyig, alig érintve a bársonyos bőrét.

A lábammal a padlón kezdtem dobolni, és egy másodpercre lehunytam a szememet. Hülyének néz. Mégis mit gondol rólam, hogy egy töketlen fasz vagyok, aki hanyatt vágja magát két melltől?!

– Akkor beszéljünk nyíltan, mert úgy látom, másból nem értesz. Ha akarod, eljöhetsz velem a szobámba, és meghúzlak, de egy kibaszott mocskos dolgot sem fogsz rólunk megtudni.

…és a maszkja összetört. A könnyedsége a múlté lett.

– Tudod – a telefonjára nézett, amin egy magnókazettát animáló kép ment –, azt hiszem, rosszul kapcsolódtunk ebben az interjúban. Én csak egy kötetlen, laza beszélgetést akartam, ahol elmondjátok, hogyan is sikerül ezt a turnét végigvinnetek. Nem értem, miért veszed az egyszerű kérdéseimet támadásnak. Lehet, hogy el kéne beszélgetned erről egy szakemberrel.

– Már járok – hazudtam.

– Miért jársz pszichológushoz? – vetette rá magát a csalira, akár egy kiéhezett piranha.

– Mert kicsi a farkam, és a sok nővel valójában kompenzálok. Napóleon-komplexus a neve, szörnyű betegség. Leellenőrzöd, hogy igazat mondtam-e?

Biztos nem: az ajkai szorosan összezártak, a mérge betöltötte a teret. Elharaptam a mosolyomat. Elégtétellel töltött el, hogy sikerült kizökkentenem, miután ő kóstolgatott be. Ráadásul szexin állt neki az ingerültség, kissé kipirosodott az arca, a szeme összeszűkült.

– Itt az ideje, hogy távozzunk – állt fel Zakery, megtörve a dermedt feszültséget. – Elbeszélgettek ti ketten – szorította meg a vállamat. – Ne fald fel!

Igor is követte a bátyámat kifelé.

A nővel egymást figyeltük az asztal két oldaláról, a szeme sötétebb színárnyalatot öltött, a kezét leengedte a combjára, látszott, hogy rettenetesen idegesíti a két zenekartársam távozása. Ennyit az interjúról. Én kerültem a nyerőbb helyzetbe. Egy helyi újságnak hatalmas szám lenne egy velünk készült interjú, ő azonban elbaszta.

Miért kóstolt már be a legelején? Ennyire irritáltam?

Lustán felkeltem a székről, könnyedén gurult ki a helyéről. Az ujjaimat az asztalon tartva azonban nem az ajtó felé indultam, hanem kikerülve a forgószékeket, hozzá.

Utálom, ha hülyének néznek. Utálom, ha át akarnak verni. Utálom, ha manipulálni próbálnak.

A légzése elakadt, a táskája felé nyúlt, azonban megdermedt a mozdulatban. Kihívóan felszegte a fejét. Mellé értem, megfogtam a szék háttámláját, a haja súrolta a kézfejemet.

Kifordítottam. A liba összerezzent, de visszatért a fölényeskedő mosolya. Élvezet lesz látnom, amikor leolvad róla… Két kezemmel megfogtam a karfát, egészen közel hajoltam hozzá, éreztem az arcomon meleg leheletét. Rózsás illatú parfümjének sötét mélysége még inkább felajzott. A pupillája kitágult, a levegőt gyorsabban vette, egy másodperc erejéig lepillantott a számra.

Kalitkába zártam, amiből nem menekülhet, ameddig én úgy nem döntök.

– Ismered azt a mondást, hogy a hamis és csalárd egy fának ágai?

– Az angolok szeretnek távolságot tartani. Legalább két métert, de tőled legalább hármat szeretnék – suttogta, alig szétnyitva az ajkait.

Vigyorognom kellett.

– Szerintem te pár centi távolságot sem akarsz tőlem. Amúgy az amerikaiaknak semmi bajuk a közelséggel.

– Menj Ázsiába, ott ezt majd megértik. – A hangja már közel sem csengett olyan magabiztosan, mint amikor az asztal túloldalán ültem. – És tévedsz. Legalább három métert.

Vártam. Nyelt egyet, zavartan fészkelődött a székében, próbált hátrébb húzódni, de nem volt rá lehetősége. Váratlanul kiegyenesedtem, elfordultam, az üvegasztalnak támaszkodtam, a térdem meztelen combját súrolta.

Azt a helyet bámulta, ahol összekapcsolódtunk, a combjában megfeszültek az izmok, alig pár millimétert eltávolodott.

– Este nyolcra gyere vissza a hotelbe. – Felkapta a fejét, a nemtetszése nyilvánvalóvá vált, ettől pedig még jobb kedvem lett. – Öltözz ki és ne késs! Ha jól viselkedsz, talán újra nekifuthatunk ennek az interjúnak.

Meg másnak is nekifuthatunk. Valami sokkal izgalmasabbnak. Izzott bennem a vágy, hogy móresre tanítsam, hogy elkapjam és megbüntessem, amiért ilyen szánalmas módon akart tőlem megtudni valamit.

Nem vártam meg a válaszát, elindultam az ajtóhoz. Elhagytam a túl üres, túl üveg termet. Biztos vagyok benne, hogy este el fog jönni, képtelen elengedni a lehetőséget, hogy megtudjon tőlem valamit, amivel aztán kérkedhet. Mosolyra rándult a szám.

Jól el fogunk szórakozni…