A mű eredeti címe:

Spirit Riding Free: Lucky and the Mustangs of Miradero

Dream Works Spirit Riding Free © 2019 DreamWorks Animation LLC.
All Rights Reserved.

Az eredeti kiadás a Little, Brown and Company, a Hachette Book Group tagjának gondozásában jelent meg 2017-ben.

Borító design: Artful Doodles

A borítót tervezte: Christina Quintero

Fordította: Bottka Sándor Mátyás

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Bottka Sándor Mátyás, 2020

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-564-8 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Műszaki szerkesztő: Bublik Zita

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2024

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Édesanyámnak, Marilynnek és nővéremnek, Laurie-nak, akik mindig szabad szellemmel élték az életüket

Bevezető

A vad csődör fülét hegyezve, pofáját a hűvös szélbe fordítva állt a sziklaszirt peremén, az ég makulátlanul kéken ragyogó búrája alatt, aminek tisztaságát felhő nem, csak egy suhanó vörös vércse fekete sziluettje törte meg. Lába alatt kanyargott és tajtékzott a folyó, a köveken megtörő víz megnyugtatóan muzsikált. Tökéletes nap volt ez a legelészésre. A vadló lerázott egy legyet az orráról, lehajtotta fejét, és fogával kirántott egy fűcsomót a földből.

A musztáng társai a csődör közelében táplálkoztak. Néhány idősebb, tapasztaltabb állat a sünkaktuszok gyümölcsét csócsálta óvatosan, a tüskéket gondosan kerülve. Egyikük a csikója szoptatása közben sem hagyta abba a legelést, hogy elég tartalékot halmozzon fel zsír formájában télire. Amint ugyanis hidegre fordul az idő, a ménesnek egyre nagyobb és nagyobb távolságokat kell majd bejárnia élelem után kutatva, nehezükre esik majd megtölteni bendőjüket. Egyelőre azonban még minden rendben volt.

A méncsikó felhagyott a szopással, mert egy pillangó elvonta a figyelmét. Azonnal csatlakozott hozzá egy kancacsikó is, akit éppen annyira lenyűgözött a szárnyas lény. Pillangó akadt bőven, hála az évnek ebben a szakában, a sivatagi virágzásban mindent beborító, színpompás növénytakarónak. A két fiatal musztáng elkerekedett szemmel, megbabonázva trappolt a repkedő pillangó után: az ő korukban még minden egyes nap valami újat, eddig ismeretlen látványt, szagot vagy ízt hozott. Minden pillanat izgalmas kaland volt számukra. Minden elvonta a figyelmüket.

A csődör ráhorkantott a csikókra. Nem lesz jó vége, ha a sok játék mellett nem marad idejük eleget enni. Ugyanakkor megértette őket: ő maga is legszívesebben vágtázott volna a szurdokban, hogy patái nyomán csak a vörös porfellegek maradjanak. Csakhogy jól emlékezett még az előző télre, amikor az összes fű elfagyott, emlékezett a hasában kongó üresség kellemetlen érzésére. Erőt vett hát magán, elhessegette a vágtázás kísértését, és tovább legelt.

Megérzett ugyanis valamit a levegőben aznap: a csípős hideg leheletét. Minden állat tudta, hogy ez mit jelent.

Idén korán köszönt be a tél.

1.

A legtöbb ember napjai elég hétköznapian telnek: csupa ismerős kép, megszokott hang, begyakorolt rutin. A tizenkét éves Fortuna Esperanza Navarro Prescott – azaz egyszerűen: Lucky – számára azonban, aki nemrég a nagyváros macskaköves utcái és építészeti remekei közül kiköltözött a vadnyugat végtelenbe nyúló, tágas tájára, a hétköznapok is rendkívülinek tűntek.

Mint ez a nap is: Luckynak fogalma sem volt, mire számítson, és ettől nyughatatlanul pattogott ide-oda.

– Készen vagytok? Gyerünk már, induljunk! – sürgette a családját a küszöbön, az otthont a kalandtól elválasztó határvonalon toporogva.

– Még soha nem jártam aratóünnepen – jegyezte meg Lucky édesapja, Jim Prescott, miközben fejébe nyomta bőr cowboykalapját. A lányához hasonlóan az ő hangján is hallatszott a kíváncsiság és izgatottság.

– Még magam sem láttam ilyesmit – szólt Cora Prescott, Lucky nagynénje. Ő is feltette a szalagos kalapját, csakhogy az övét rikítópirosra festett papírmasé alma és cseresznyék díszítették. Cora külön erre az alkalomra rendelte ezt a darabot egy híres New York-i rövidáruboltból, a csomag KÜLÖNLEGES SZÁLLÍTMÁNY feliratú dobozban érkezett meg a vasútállomásra. – Hogy tetszik? – kérdezte szőke haját hátrasimítva, előkelő pózba vágva magát.

– Nagyon csinosan festesz – bókolt Jim.

– Az biztos – vágta rá Lucky.

Cora elégedetten elmosolyodott, és megkötötte álla alatt a kalapszalagot.

– Köszönöm szépen! – Cora nagyon adott a külsőségekre, mivel az ápoltságot és igényességet az önbecsülés jelének tartotta. Előkelő, úri társaságban nőtt fel, ahol az etikett, az udvariasság és jó modor elengedhetetlen követelménynek számított. Persze ő is megváltozott, mióta a peremvidékre költöztek. Idejét már nem párizsi mintára berendezett kávézókban, héj nélküli kenyérből készült falatkákat rágcsálva, vagy díszes szépművészeti múzeumokban a tájképfestészet legújabb divatjairól diskurálva töltötte. Manapság Cora fát aprított, vizet húzott a kútból és csirkéket etetett. Ez meg is látszott az arcszínén, és néha bizony a piszkos körmén is.

– Azért remélem, nem támad a fejedre egy csapat éhes varjú – jegyezte meg Lucky a cseresznyékre mutatva.

Cora a kalapjához kapott.

– Jaj nekem! Csak nem?

Lucky azonnal megbánta ezt a megjegyzését, hiszen ha Cora visszament volna az emeletre egy másik, gyümölcsmentes fejfedőért, az egész délelőttjük ráment volna a készülődésre, és soha nem értek volna oda az aratóünnepre.

– Csak vicceltem! – legyintett gyorsan a lány. – A varjak meg tudják különböztetni az igazi gyümölcsöt a papírmasétól. Indulhatunk végre?

– Vigyem a csomagod? – ajánlkozott Jim az asztalra előkészített kosárra mutatva, melyben három befőttesüveg pihent Cora házi készítésű áfonyalekvárjából.

– Ó, igen, azt megköszönöm. Benevezek a lekvárral a fesztivál befőzőversenyére. Jövőre talán még az ecetes uborkával is megpróbálkozom.

– Ki hitte volna? – tréfálkozott Jim. – Tavaly ilyenkor még a szépművészeti múzeum új szárnyára gyűjtöttél adományokat, ma pedig passzírozott bogyókat tömködsz üvegbe.

– Azért ez a passzírozásnál sokkal összetettebb művelet – helyesbített Cora, és végigsimított elmaradhatatlan gyöngysorán. – Minden esetben igazodnod kell az adott gyümölcs sajátosságaihoz, Jim. És nem csak beletömködöd az üvegbe ám! Mindig meg kell felelni a tartósítás szigorú előírásainak és követelményeinek! Új ismereteket elsajátítani pedig üdvös és hasznos dolog, én pedig egyik fő erényemnek az alkalmazkodókészséget tartom.

Igaz, ami igaz, Cora valóban alkalmazkodott, a városi élet követelményeinek megfelelő rétegek szépen sorban, lassacskán lehámlottak róla, alattuk pedig egy igazán színes egyéniség sejlett fel. Cora valóban átalakulófélben volt.

Néhány vonása azonban csak hosszabb idő alatt változott meg. Most például csípőre tett kézzel, hitetlenkedve mérte végig unokahúgát.

– Így akarsz jönni az aratóünnepre?

Lucky felkészült a csatára.

– Igen.

Míg Cora néni keményített, vasalt szoknyában, magas nyakú blúzban és magas sarkú csizmában feszített, Lucky a legkényelmesebb nadrágját és flanelblúzt vett fel a vörös lángokkal és hullócsillagokkal díszített, barna bőrcsizmája mellé, ami nélkül szinte soha nem hagyta el a házat. Ez a pár csizma volt Lucky egyik legkedvesebb kincse: az édesanyjától örökölte, mégis olyan pontosan illett a lábára, mintha ráöntötték volna.

– Hát jó. Azt nem mondom, hogy öltözz át, mert úgyis hiába mondanám, de legalább a hajadat hadd fogjam össze! – erősködött Cora.

Lucky bólintott, leginkább azért, hogy elkerülje a vitát nagynénjével, aki éppen olyan makacs tudott lenni, mint ő. Megfordult, és lehajtotta a fejét, Cora pedig szalaggal copfba kötötte a lány hosszú, barna haját.

– Így már sokkal jobb.

– Most már mehetünk?

– Mehetnénk – szólt Jim, és a nővéréhez fordult –, hacsak nekem nem akarsz szalagot kötni a hajamba.

– Apu!

Jim felkacagott.

– Jól van, jól van! Indulhatunk.

– Na végre! – Lucky kirontott a tornácra, és olyan hangosan dübörögve rohant le a lépcsőn, hogy még egy mókus is riadtan menekült fel a fára előle.

A Prescott-ház rövid sétaútra volt a város központjától egy dombtetőn, ahonnan szép kilátás nyílt egész Miraderóra. Ősz idején az egész környék gyönyörű színpompába borult, a fák lombjai sárga, narancssárga és vörös árnyalatokban pompáztak, és látszólag az egész sivatagot elborították a színes bokrok. A sivatagi virágzás Wilkins doktor szerint a város több lakója számára inkább csak kellemetlenséggel járt, mivel sokan náthásak lettek, viszketett és könnyezett a szemük, de a levegőben hullámzó, kavargó felhőkként lebegő magok látványa akkor is csodaszép jelenségnek tűnt. A lapos tetejű sziklák kopár képét a szappan- és ostorfák díszítették színes foltokkal. Korábbi otthonukban, a városban Lucky az ablakból csak épületek sorát látta, itt viszont a végtelen láthatár tárult elé.

– Ez a város legnagyobb fesztiválja – mesélte a többieknek Jim. – Mindenki szabadnapot kap a munkahelyén, még a JP & Sons is bezárt mára.

A vasúttársaság nevében a JP Lucky nagyapját, idősebb James Prescottot jelentette. Ő volt a vállalat tulajdonosa, és mint ilyen, jól ismert név a környéken. A „sons”, azaz fiai szó Jimre vonatkozott, akit apja Miraderóba küldött, hogy a vasútvonal bővítésének munkálatait felügyelje.

A fesztivál annyira nagy jelentőségű eseménynek számított, hogy Lucky tanárnője még házi feladatot is adott a gyerekeknek.

– Nekünk még fogalmazást is kell írnunk Flores kisasszonynak a mai napról – jegyezte meg Lucky.

Flores kisasszony, a lány tanárnője szeretett fogalmazást íratni tanítványaival, ezúttal azonban ezt még Lucky sem bánta, legalábbis nem nagyon. Biztos volt benne, hogy a fesztiválon izgalmas kaland vár rá, hiszen ebben a városban mindig történt valami érdekes. Így hát lesz miről beszámolnia a házi dolgozatban.

A trió a főutca felé haladt. Rájuk biztosan igaz volt, hogy a járásmód sokat elárul az ember személyiségéről: a lány gyorsan szaporázta lépteit, nagy hévvel lengette a karját, és fürgén forgatta fejét jobbra-balra, mindenre kíváncsi volt. Nagynénje határozott, feszes léptekkel közlekedett, maga mellé szorította karját, kezében apró táskáját szorongatta, állát pedig felszegte. Jim könnyedén pakolta egymás után hosszú lábait, lazán imbolygott kosárral a hóna alatt. Nem hordott már zakót és mellényt, gyorsan hozzászokott a vadnyugat lezser és kényelmes öltözködési szokásaihoz. Lucky érezte ugyan még rajta a megszokott irodaillatot, a kávé és por, tinta és papír szagának keverékét, de ebbe a szabadban töltött idő miatt mostanában a friss levegő és föld árnyalata is vegyült.

Lucky rajongásig szerette apját, és ő is éppannyira imádta a lányt. Amikor kiderült, hogy a férfi Miraderóba kénytelen költözni az építkezés miatt, Lucky nagyapja és nagynénje minden erejével megpróbálta maradásra bírni a lányt, hiszen a városban az ország egyik legjobb lánynevelő intézetében folytathatta volna tanulmányait. Lucky és Jim azonban nem volt hajlandó elválni egymástól, és végül a szeretet ereje győzedelmeskedett a vitában. Mindenki legnagyobb meglepetésére még Cora néni is velük tartott.

– Nézd, Lucky! – mutatott Jim egy közeli dombtetőre.

A lány tekintete fürkészőn átsuhant az úton, egy régi csűr és néhány szappanfa felett, míg megállapodott a melegbarna szempáron.

2.

– Szilaj! – kiáltott fel Lucky örömében.

A lány futásnak eredt, de sem Jim, sem Cora nem próbálták megállítani. Otthon, a városban soha nem mehetett egyedül sehová, Miraderóban azonban kiszabadult a merev iskolai egyenruha szorításából, felszabadult a fennhéjázó lánynevelő intézet szabályai alól, végre önmaga lehetett!

A dombtetőre érve két karjával átölelte a fekete sörényű és farkú, fekete zoknis pej csődör nyakát.

– Szia! – suttogta a lány, mire a csődör lehajtotta a fejét, és hosszan nagyot fújt az orrlyukain keresztül. A meleg levegő megcsiklandozta Lucky arcát és nyakát. A lány kisimította a ló szeméből a sörényét. Eszébe jutott az első találkozásuk: Lucky a száguldó vonatból pillantotta meg először a két mesteñero elől menekülő musztángot. A férfiak lasszójukkal befogták a vadlovat, és Al Granger ramadáján egy karámba zárták. Granger úr, a lovász és emberei megpróbálták ugyan betörni Szilajt, de kudarcot vallottak. Amikor azonban a lovász lánya, Pru és annak legjobb barátnője, Abigail egy veszélyes kanyonba lovagoltak, Szilaj a hátára engedte Luckyt, és segített neki megmenteni a két lány életét. Granger úr hálából Luckynak adta a musztángot, a lány azonban tudta, hogy egy ilyen pompás, vad teremtmény soha nem lehet senki tulajdona, ezért szabadon engedte.

Szilaj pedig visszatért a társaihoz – de csak félig.

Gyakori vendég lett ugyanis Miraderóban, sokszor meglátogatta Luckyt, hogy a lány lovagolhasson rajta. Különleges része lett a városnak, akár egy szállóvendég, aki szabadon jön-megy, ahogy kedve tartja. Soha senkinek eszébe nem jutott már, hogy befogja és megpróbálja betörni.

– Fogadjunk, azt szeretnéd, hogy lovagolni menjek veled – simogatta meg a ló orrát a lány.

Szilaj felkapta a fejét, és a fülét hegyezte. Lovagolni? Hát persze hogy szerette volna lovagolni vinni az embert, hiszen ez volt a kedvenc játékuk!

De a lány a háta mögé sandított, ahol apja és nagynénje már vártak rá.

– Lucky! – kiáltott lánya után Jim.

– Sajnálom, Szilaj, de ma nem mehetünk – közölte a lány, pedig a szíve szakadt meg. – Aratóünnepre megyek. – A sátrakkal és asztalokkal szegélyezett főutcára mutatott, amerről már halk hegedűszót hozott a hűvös szél. – Nem jössz inkább velem?

Finoman meghúzta Szilaj sörényét, de a musztáng megvetette a lábát. Luckyt és családját már megszokta, de szíve mélyén még mindig vadállat volt, kerülte az embertömeget.

– Megértem – szólt Lucky. – Délután azért mehetünk lovagolni?

Szilaj horkantott egyet, és Lucky megértette, hogy ezzel megbeszélték a dolgot. Nyomott egy puszit a csődör homlokára.

– Nagyon szeretlek – súgta neki.

A ló játékosan lökött egyet a lányon az orrával, majd megfordult, és elvágtatott.

– Te meg a lovad…! – dohogott Cora, amikor Lucky visszaért a családjához. – Miért nem lovagolsz inkább egy olyan pónin, mint amilyet Perkins tiszteletes tart? Arról lepottyanva legfeljebb a hátsódat ütnéd meg, ellenben ha Szilajról esel le egyszer, hát… – Elkomorodott. – Miért kellett éppen egy vadlovat választanod?!

– Nem én választottam, ő választott engem – válaszolt Lucky, és megölelte a nagynénjét. – Te pedig túl sokat aggódsz.

– Hogyne aggódnék! Legeslegfontosabb feladatom, hogy rád vigyázzak. – Cora büszkén megigazította a kalapját. Igen, ő minden feladatát halálosan komolyan vette.

– Azt hittem, az én dolgom, hogy Luckyra vigyázzak! – jegyezte meg kuncogva Jim.

– Egyikőtöknek sem kell rám vigyáznia! – jelentette ki a lány.

A főutcán addigra komoly tömeg gyűlt össze. Az út elején, két oszlop közé kifeszítve rikító sárga szalag zárta el az utat. A szalag mellett pedig Gutierrez polgármester egy sámlin állt, mivel azt akarta, hogy köpcös termete ellenére is mindenki lássa őt. Szürke mellényben és fekete cilinderben feszített, és hadonászott a karjával.

– Jöjjenek, csak jöjjenek! Gyűljenek csak körém! Ideje megnyitni a fesztivált!

Tapsvihar és üdvrivalgás köszöntötte a bejelentést. Jim finoman megszorította Lucky karját, összenéztek, egymásra mosolyogtak. A lány háta borsózott az izgatottságtól: vajon most mi következik?

A polgármester a vastag bajszát vakargatva várta, hogy elüljön a hangzavar, majd mellkasát düllesztve folytatta:

– Azért gyűltünk ma össze, hogy megünnepeljük az ősz végét, mely bőséges terméssel örvendeztette meg kicsiny városunkat, Miraderót, amely az önök érdekében végzett áldozatos munkámnak köszönhetően az elmúlt évben hatalmas fejlődésen ment keresztül. – Elhallgatott, és fülig érő szájjal körbenézett. – Az önök polgármestereként végzett áldozatos munkámnak köszönhetően. – Újra csend. Vajon tapsra várt? Lucky feszengve topogott. Egy béka felbrekegett.

– Inkább a vasútnak köszönhetően! – kiabálta be valaki a tömegből.

A polgármester megköszörülte a torkát.

– Igen, igen, hogyne. A JP & Sons valóban nagy előnyére szolgált városkánknak.

Az emberek Jimre néztek, majd hangos tapsviharban törtek ki. Jim belepirult, nem szerette a feltűnést, kezét felemelve igyekezett elhárítani az ünneplést. Gutierrez polgármester úr arcára fagyott a mosoly. Megigazította díszes mellényét, és hangos köhögéssel igyekezett magára vonni a közönség figyelmét.

– Polgármesterként továbbra is együtt dolgozom majd a vasúttársasággal Miradero növekedése és fejlődése érdekében. Mert az önök sikere az én sikerem is. – Újabb bájvigyort villantott, majd zsebéből elővett egy papírlapot. – Rengeteg lehetőség vár ma ránk. Ne mulasszák el a cukkiniversenyt, melyet két órakor rendezünk a Winthrop áruház előtt. Érdemes megtekinteni Alice Crumb óriástökét, melyet a városháza előtt állítottunk ki. Ekkora tök még soha nem nőtt Miraderóban, igaz, Alice?

– Ekkora még soha! – rikkantott a tömeg közepén Alice. – Nyúlürülékkel trágyáztam, mert az a legjobb a tököknek. De ha nincs nyúlkaka, megteszi a kecskebogyó is, bár az közel sem olyan hatásos.

A polgármester, aki nem értett a földműveléshez, sőt, ami azt illeti, más, szabad levegőn végzett munkához sem, udvariasan mosolygott.

– Ez valóban módfelett érdekes. Mint tudják, a polgármesteri hivatal mindenben támogatja a földművesek munkáját. – Újra a jegyzeteibe mélyedt. – Ha már kecskékről volt szó, az állatsimogatóba három új gida érkezett. Mary Pat és Bianca almaborstandja is szeretettel várja a vendégeket. A Miraderói Női Jótékonysági Klub vajas főtt kukoricát árul, a tortafutamra huszonöt centbe kerül a jegy, a bevételt pedig a miraderói templom javára ajánljuk fel, hogy rendbe tudják hozni a közelmúltban történt… sajnálatos esemény során keletkezett károkat.

A polgármester itt szünetet tartott, és egyenesen egy vörös hajú kisfiúra, Nyiszi Stone-ra meredt. Lucky nem volt ugyan tanúja a „sajnálatos eseménynek”, de hallott róla eleget. Mindenki tudta, hogy Nyiszi szamara, Konok úr gyakran szökik meg a kertjükből, és keveredik mindenféle kalamajkába. Ezúttal a templomba sétált be, majd beszorult valahová, és rúgásokkal tört magának utat. Így tett tönkre egy egész padsort.

– Konok úr nagyon sajnálja a dolgot – szólalt meg Nyiszi a hátsó sorban. – De nem volt kiírva az ajtóra, hogy „Szamaraknak tilos a bemenet!”.

– Most már kiírtuk – kiáltotta valaki sokak derültségére.

A polgármester újabb szúrós pillantást vetett a kisfiúra, majd felemelte a karját, és visszavarázsolta arcára a politikusi mosolyt.

– Most pedig bájos kislányom, a mi aratóhercegnőnk, Maricela ünnepélyesen átvágja a szalagot!

Maricela.

Lucky összevonta a szemöldökét. Előző év tavaszán, a városba érkezve Maricelával találkozott elsőként. Cora nénihez hasonlóan Maricela édesanyja is a városban nevelkedett, és igyekezett megőrizni méltóságteljes, előkelő öltözködési és viselkedési szokásait a vadnyugaton is. Lucky kezdetben örült, hogy találkozik egy korban hozzá illő lánnyal, szívesen barátkozott volna vele, de Mariceláról azóta többször is bebizonyosodott, hogy undok, fellengzős és lenézi a társait.

Aznap kedvenc sárga ruhájában pompázott ARATÓHERCEGNŐ feliratú vállszalaggal és virágkoszorúval a fején.

– Köszönöm, köszönöm! – pukedlizett és integetett a közönségnek.

Az emberek udvariasan megtapsolták. Ő még akkor is folytatta a hajlongást, amikor a taps már elült. Lucky elhúzta a száját. Maricela tényleg nagyon szeret a figyelem középpontjában tündökölni.

Gutierrez polgármester átnyújtott neki egy ollót, ő pedig hatásvadász mozdulattal meglengette azt a levegőben, majd vágni kezdte a szalagot. De nem történt semmi.

– Nem vág – nyafogott, miközben újra meg újra megpróbálta elnyiszálni a szalagot. – Túl tompa az olló!

Apjával együtt hátat fordítottak a tömegnek, és fojtott hangon vitázni kezdtek. Mindenki feszülten hallgatózott.

– Miért nem adtál jobb ollót?!

– Csak ilyet találtam. Add ide, majd én elvágom!

– Nem! Én vagyok az aratóhercegnő! Ez az én nagyjelenetem!

Egyre hangosabban folytatták.

– Add ide azt az ollót!

– Engedd el! Hagyj békén!

– Óvatosan, az olló veszélyes!

– Apa! Mindent elrontasz!

Rövid birkózást követően nagy nehezen sikerült kettévágni a szalagot. A polgármester és a lánya megfordult és elmosolyodott, még éppen időben ahhoz, hogy a készülő fényképen már jól mutassanak. Maricela megint pukedlizésbe kezdett, miközben apja visszamászott a sámlira, és kezét az ég felé emelve bejelentette:

– Megnyitom a fesztivált!

Lucky izgalmában majd kiugrott a csizmájából. Végre!

3.

– Lucky!

– Szia, Lucky!

A lánynak oda sem kellett néznie, hogy tudja, kik szólítják. Ezer közül is megismerte volna a legjobb barátnői, Pru Granger és Abigail Stone hangját, hiszen sülve-főve együtt voltak. Lucky könyörögve nézett az apjára.

– Mehetek velük?

Jim bólintott, és Lucky kezébe nyomott egy egydollárost.

– Köszönöm! – szólt a lány.

– Csak ne egyél túl sok édességet! – figyelmeztette a nagynénje. – És ne…

Lucky behúzta a nyakát, és felkészült a tiltások hosszú-hosszú sorára. Ne fuss túl gyorsan! Ne tévedj el! Ne ess bele a kútba! De Cora a szokásos litánia helyett elharapta a mondat végét, és nagy levegőt vett. – Érezd jól magad!

Lucky tudta, mennyi önuralomra volt szükség ahhoz, hogy nagynénje visszafogja magát, ezért teljes erőből megölelgette.

– Majd jövök! – kiáltott, és már ott sem volt.

Ez is újsütetű szabadságát jelezte. Otthon, Philadelphiában Lucky mindenhová csak kísérővel mehetett. Iskolába menet a házvezetőnő, MacFinn asszony sétált vele, rossz időben pedig a komornyik, MacFinn úr vitte konflissal. Lucky ki sem tehette a lábát az utcára egyedül. Miraderóba érve ez is megváltozott, Lucky belekóstolt a szabadságba, és nagyon élvezte.

Pru és Abigail nagy mosollyal várták Luckyt. A barátságon túl a lovak szeretete is összekötötte őket, sok tekintetben viszont éppen egymás ellentéteinek tűntek. A hosszú fekete hajú, nyurga Pru határozott egyéniség volt, a félhosszúra vágott, szőke hajú, pirospozsgás arcú Abigail pedig visszafogottabb, és mindenkiben csak a jót látta. Pru Lucky válla felett a sámlin álló Maricelára pillantott.

– Hát ő meg miért integet még mindig? Csak nem képzeli igazi hercegnőnek magát?

– Akárhogy is, nagyon szép ebben a ruhában, a szalaggal és a koronával – állapította meg Abigail.

Pru szorosan karba fonta a kezét.

– Már harmadik éve folyamatosan Maricela az aratóhercegnő. Azt a szalagot is az anyja készítette.

Lucky barátnője savanyú ábrázatát látva elgondolkodott.

– Miért, szeretnél te is aratóhercegnő lenni?

– Ugyan, dehogy! – vágta rá fintorogva Pru, mintha még a gondolatot is visszataszítónak tartaná. – Én csak nevetségesnek tartom, hogy Maricela nagyképűsködik itt, pedig senki sem választotta meg őt, az egész aratóhercegnősdit csak a szülei találták ki.

Lucky tudomása szerint Pru és Maricela egész életükben ellenségeskedtek, és ha Pru egyszer harapós hangulatba került, nehéz volt kizökkenteni a rosszkedvéből, ezért igyekezett gyorsan témát váltani.

– Ez lesz életem első aratóünnepe. Mit javasoltok, mivel kezdjük?

Abigail kék szeme felvillant.

– Menjünk, nézzük meg a kecskegidákat!

Pru lelkesedése azonnal visszatért.

– Imádom a kecskegidákat!

Így hát elindultak, hogy bejárják a fesztivál minden egyes sarkát, hiszen nem is kívánhattak volna jobbat egy kalandozással töltött napnál, méghozzá hármasban. A kedves, barátságos és mindig derűlátó Abigail, a bátor, elszánt és mindenkivel versenyre kelő Pru és a kíváncsi, lelkes és végre a saját életét élő Lucky.

A sok látnivaló miatt a délelőtt villámgyorsan telt. A lányok imádták a gidákat, főleg a legkisebbet, amelyik két lábon ágaskodva rágcsálta meg Lucky hajszalagját. Nagyokat kacagtak, amikor az egyik sátorban szájjal kellett almát halászni a vizes dézsából, és közben csuromvíz lett az arcuk és hajuk is. Abigail egy csomag karamellás kukoricát, Pru pedig cukormázas almát vásárolt, amin testvériesen megosztoztak, majd főtt kukoricát majszolva indultak el a kézművesvásár asztalai között.

– Nocsak, kisasszony, hát magát én ismerem! – kiáltott fel a DR. MERRIWEATHER GYÓGYTONIKJAI feliratú stand előtt álldogáló szikár emberke, akivel Lucky még idefelé a vonaton találkozott. – Nahát, hogy megváltoztál! Úgy látom, jót tett neked a vadnyugat.

– Az biztos! – válaszolt büszkén Lucky.

– És a kedves nagynénéd hogy van? – A férfi eredendően is dülledt szeme majd kiugrott. – Neki is jót tett a levegőváltozás?

Lucky körbenézett az utcán, és megpillantotta a Miraderói Női Jótékonysági Klub néhány tagjával mély eszmecserébe feledkezett Corát.

– Igen, azt hiszem, jót.

– Nagy örömömre szolgálna, ha bemutathatnám neki legújabb gyomortonikfőzetemet, melyet már szabadalmaztatni is volt szerencsém. – Felemelt egy apró, barna fiolát. – E csodaszer segítségével a legkényesebb gyomor is képes megemészteni a leggázosítóbb eledeleket. A gyógyszer csökkenti még a bolhacsípés okozta viszketegséget, és a serpenyőn is kiválóan oldja a rozsdát. Szabad esetleg egy kóstolót ajánlanom?