JESPER JUUL

FÉRFINAK ÉS APÁNAK LENNI

Ingeborg Szöllösi közreműködésével

MÓRA KÖNYVKIADÓ

A mű eredeti címe:

Mann und Vater sein

© Jesper Juul 2011

Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen

www.familylabassociation.com

www.jesperjuul.com

Fordította: Bánki Timea

Borítóterv: Hitka Viktória

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Bánki Timea, 2022

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-119-0 (epub)

ISBN 978-963-603-120-6 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Török Ágnes

Szerkesztő: Hollósi Nikolett

Nyomdai előkészítés: Nagy László

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Tartalom

Előszó a könyv legújabb kiadásához

Bevezető: Apának lenni egykor és ma

Az édesapák és a terhesség

A kapcsolatod az édesapáddal

Hatalom és felelősségvállalás

A férfiak helye a családban

Helyed a családban

Apának lenni, amikor a nevelés már nem működik

A konfliktusok kezelése

A férfiak eltitkolt érzelmi élete

Értékes szeretnék lenni a családom számára

Agresszió és erőszak

A férfi, aki a szeretet minisztériumát vezeti

Középpontban a család

Társ vagy komornyik?

A szeretet másmilyen

Légy önazonos!

Az apák is félnek

Bónuszapuka

„Hogyan győzzem meg a feleségemet, hogy jó apa vagyok?”

Mit jelent számodra a gyereked?

Válaszolnak az apák

Utószó: Megkésett vallomás

Jegyzetek

Előszó a könyv legújabb kiadásához

A ’68-as mozgalom jeles évfordulóján jelent meg Jesper Juul apaságról szóló új könyve. Nincs is ennél jobb időpont a megjelenésére!

A hatvannyolcasokat balról és jobbról is támadják – azt mondják róluk, hogy ezek az elégedetlen és haragos fiatalok (férfiak és nők), akiknek semmiféle tervük nem volt a jövőt illetően, hatalmas csalódást okoztak, mert naivan és átgondolatlanul viselkedtek. Szerintem hatalmas szerencse, hogy nem volt semmiféle tervük! Hiszen mi, akik a hatvanas években születtünk, és az utódaik vagyunk, egyébként nem tudtunk volna profitálni merész társadalmi kísérletükből.

Woodstocki hangulat, trapéznadrág és színes sálak. Ezek a ruhák mára már kimentek a divatból, az eszmék azonban velünk maradtak, felszabadítólag hatnak, és a mai napig érvényesek. A környezetvédelem, az iskolai és a családon belüli erőszak felszámolása elképzelhetetlen lett volna a ’68-as generáció nélkül. Ha ez a generáció csupán egyetlenegy célt tűzött volna ki, a megcsontosodott családi struktúrák lebontását, akkor is megérdemelnék a megbecsülésünket.

A hatvanas években kezdték a Jesper Juulhoz hasonló férfiak megkérdőjelezni az apák pusztán családfenntartó szerepét. Le akarták venni azt az álarcot, amelyet a családban viseltek, ahol csak a vendég és a parancsnok szerepét játszhatták. Nem akartak semmi különöset, csupán annyit, hogy emberek lehessenek, hogy osztozhassanak gyermekeik örömében és bánatában, valamint, hogy valódi párbeszédet folytathassanak a feleségükkel. Önazonosak próbáltak lenni. De hogyan volt ez lehetséges, ha nem volt kiről példát venniük, hiszen csak távoli, manipulálható és autoriter édesapákat láttak? Nem volt semmi, amibe belekapaszkodhattak volna – kivéve talán az édesapjuk sokatmondó pillantása vagy kézszorítása.

Egy ilyen pillantásra emlékszik vissza Jesper Juul: kamaszként elment a szüleivel meglátogatni az egyik nagybácsiját, akit nemigen kedvelt. Bár mondta a szüleinek, hogy nincs kedve a látogatáshoz, addig erősködtek, amíg végül elkísérte őket. Az, ami aztán a családi ünnepségen történt, egyáltalán nem volt meglepő vagy ritka: az első néhány percben a felnőttek ugyanazokkal az érdektelen kérdésekkel bombázták a gyerekeket, majd alig múlt el két perc, a válaszokat meg sem hallgatva, „komolyabb”, felnőtt témákról kezdtek beszélgetni. Jesperről ekkor már tudomást sem vettek. Senkit nem érdekelt igazán egy nemsokára felnőtté váló kamasz, ezért úgy döntött, hogy otthagyja a társaságot. Amikor felállt, észrevette, hogy az édesapja őt nézi, és ekkor összetalálkozott a tekintetük. A csendes egyetértés pillantása volt ez. Az édesapja tudta, hogy a fia el akar szökni, és a fiú tudta, hogy az apja tisztában van ezzel, és a beleegyezését adja. Ez a pillantás valószínűleg azt jelentette, amit az apa szavakkal nehezen tudott volna elmondani: „Menj csak, megértelek, és szerintem jól döntöttél.”

Erre a jelenetre visszagondolva Jesper Juul a következőket írja: „Sokkal gyakrabban szerettem volna ilyen üzeneteket kapni – elsősorban akkor, amikor még kisgyerek voltam, mindenesetre csak egyszer fordult elő, de ez is nagyon sokat számított nekem.”[1] Sokat jelentett, mert abban az időben az anyák feladata volt a kommunikáció a gyerekekkel, és az apák jellemzően az újságjuk vagy az íróasztaluk mögé bújtak. De ez a pillantás elegendő volt ahhoz, hogy Jesper megérezze, hogy egy ember cselekedete – ha ezt nyomatékosan és mindkét fél számára érthetően fejezi ki – többet jelenthet, mint bármennyi szerelmi vallomás.

„Az édesapám gyerek- és kamaszkoromban alig beszélgetett velem – emlékszik vissza Jesper Juul –, és ha valamit mondott, akkor azt röviden és tömören fogalmazta meg. Ezzel szemben az édesanyám állandóan beszélt, azt viszont nem tudta, hogyan kell beszélgetni. Tisztában volt vele, hogy bizonyos helyzetekben mit kell mondani, vagyis mit várnak el tőle: voltak bevett mondatai, ha elhunyt valaki, ha szerencsét kellett kívánni, ha baleset történt vagy valaki megbetegedett, de ezeket a mondatokat soha nem alakította át a saját nyelvhasználata szerint. Társasági nyelvet beszélt, amelyet én nem tudtam és nem is akartam megtanulni, a mai napig képtelen vagyok rá. Néha szeretném beszélni ezt a nyelvet, és például egy vasúti kocsiban könnyed small-talk-ot folytatni, de sajnos nem tudok. Beszéd helyett hosszú időn keresztül a hallgatást választottam, mert nem találtam a saját nyelvem, és abban a családi környezetben nem is tudtam elsajátítani. Akkoriban azt gondolták, hogy a gyerekek velük született nyelvi képességein javítani kell, ezért az »Akarom!« vagy a »Nem akarom!« típusú mondatokat irtották, majd az iskolában azt is megtanultuk, hogy nem kezdünk mondatot az »én« szóval.”[2]

A fentieket nemcsak Jesper Juul és a ’68-as generáció élte át, személytelen és felszínes nyelvhasználattal napjainkban is találkozhatunk. De a ’68-as nemzedéknek köszönhetően már figyelünk erre, és akár a saját nyelvhasználatunkat is korrigáljuk: van valódi jelentése a mondandómnak, vagy csak egy formális, őszinte tartalmat és empátiát nem tükröző mondatot mondtam? És mi, akik a hatvanas években születtünk, ilyenkor helyesbítünk és újrafogalmazunk. Nap mint nap azon fáradozunk, hogy megtaláljuk a saját nyelvünket. Ennek a folyamatnak azonban soha nincs vége. Ezt megtanultuk a szüleinktől. Azok, akik a nyolcvanas években vagy még később születtek, kínosan érzik magukat, amikor a szüleik a megfelelő szavak után kutatnak, s ezért akadozva beszélnek.

A történetek ismétlődnek. De addig, amíg a ’68-as mozgalom képviselői és támogatói élnek, nem lesz könnyű keresztülvinni azt a történetet, amelyben férjek és feleségek, szülők és gyerekek, pedagógusok és szülők, felnőttek és kamaszok elbeszélnek egymás mellett. És ez elegendő ok arra, hogy megünnepeljük ennek a felejthetetlen nemzedéknek az ötvenedik születésnapját!

2017. június

Ingeborg Szöllösi

Bevezető:
Apának lenni egykor és ma

A modern, napjainkban is létező családmodell megjelenéséig a férfiakra mint a család élelmezéséért, fenntartásáért felelős személyre tekintettek. Bár ők álltak a család élén, alig voltak részesei családjuk érzelmi struktúrájának. Ez az apaszerep nagyon hosszú időn keresztül tartotta magát, a férfiak először csak az 1960-as évektől – az én generációm idején – gondoltak arra, hogy a családjuk szerves részévé válhatnak, és az utódaikról nemcsak egzisztenciálisan, hanem érzelmileg is gondoskodhatnak, illetve felelősséget vállalhatnak értük.

Nem tudom, létezik-e elfogadható, nemekhez köthető magyarázat arra, hogy ha a dédnagyapánk vagy a nagyapánk például zenész volt, akkor az édesapánk és magunk számára is egyenes út vezet ahhoz, hogy szintén zenészek legyünk. Az évszázadok óta megszokott apai szerepből ez következne. Az én generációmmal azonban a következő történt: mi, akik „új típusú” apukának tartottuk magunkat, semmiféleképpen sem akartunk úgy viselkedni, ahogyan az apáink, de tudatosan mégsem törekedtünk arra, hogy a családunkban saját és önálló szerepet alakítsunk ki és valósítsunk meg. Ehelyett inkább az anyákat kezdtük utánozni. Azt akartuk csinálni, amit ők, vagyis teljesen új feladatokkal találtuk szemben magunkat – elkezdtük fürdetni és etetni a gyerekeinket, pelenkáztuk és ringattuk őket, játszottunk és sétálni mentünk velük. És minden, amit tettünk, az anyukák szigorú ellenőrzése alatt történt.

A történelem során a „nem jelen lévő apuka” nem éppen ritka jelenség. Generációk óta „nem jelen lévő apukának” nevezik a családi hierarchia élén álló, magányos férfiakat. Számukra az apaság azt jelentette, hogy vezető és meghatározó szerepet töltöttek be a családjukban, de valójában szinte láthatatlanok voltak: érzelmileg megközelíthetetlenek, és legtöbbször jelen sem voltak a család életében. A hatvanas évek új apagenerációja ezért semmilyen követendő példaképpel nem rendelkezett. Ráadásul úgy gondolom, hogy az iparosodás nagyon megtépázta a férfiak személyes méltóságát. Ha megnézzük a bibliai idők törzsi vezetőit vagy nemzetségfőit, akkor láthatjuk, hogy egyfajta személyes méltósággal rendelkeztek, amely meghatározta az értékeiket és kijelölte a határaikat, valamint segített meghatározni a többi emberrel való viszonyukat. A társadalom iparosodása nagyon gyorsan szétrombolta az egyénnek ezt a fajta méltóságát – és ez nemcsak az egyszerű gyári munkásokra volt igaz, hanem az államigazgatás bürokratáira és a kis- és közepes üzemek alacsonyabb szintű vezetőire is. Az alkalmazottaktól nem várták el, hogy örömüket leljék a munkában, a vállalatoknál nem fogadták szívesen az egyéni gondolatokat és érzelmeket. A munka arra szolgált, hogy a férfiak pénzt keressenek, amiből majd gondoskodhatnak a családjukról.

Lehet, hogy nincs igazam a következő összefüggést illetően, de számomra nyilvánvalónak tűnik, hogy mióta a férfiak a személyes integritás és méltóság hiányától szenvednek, azóta egy újfajta viselkedési norma alakult ki és vált meghatározóvá: a felszólítás vagy parancs normája, amely szerint az élet minden területén engedelmességet várnak el. Az az elvárás, hogy minden helyzetben engedelmeskedni kell, kilépett a gyárak falai közül, és beköltözött a családok életébe is, ahol persze csak a nőknek és a gyerekeknek kellett ehhez alkalmazkodniuk.

Ha nem fogadsz szót, nem kapsz enni! – hangzott el rendszeresen ezekben a történelmi időkben. Nem volt könnyű gyereknek lenni akkoriban! Az, hogy valaki a saját útját járja, szinte elképzelhetetlen volt, a többség követte az édesapja nyomdokait. A fiúk ott kezdtek dolgozni, ahol az édesapjuk is dolgozott, a lányokat pedig kizárólag az anyaságra és a háztartás vezetésére készítették fel.

Ebben a kontextusban az engedelmességre való nevelés észszerű követelmény volt, hiszen a népesség többségének nem volt más választása vagy lehetősége, ha meg akarta keresni a betevőre valót. Szerintem ez az oka annak, hogy a parasztok és az iparosok, akiknek mindig nagyon keményen meg kellett dolgozniuk a túlélésért, a szabadságot tartották a legfontosabb értéknek.

Az iparosodott társadalom bábot csinált az egyénből, és ez egyaránt sújtotta a férfiakat és a nőket. Bizonyos tekintetben azonban a férfiak helyzete még rosszabb volt, mert velük szemben a nők legalább sok időt tölthettek a gyerekeikkel, és így egy érzelemmel teli kapcsolatnak is részesei lehettek. Ez természetesen nem azt jelenti, hogy akkoriban a férfiak és nők között nem létezett érzelmi kapcsolat, csak sajnos az volt az általános, hogy amennyire csak tudott, mindkét fél igyekezett megfelelni a tőle elvárt szerepnek anélkül, hogy közben az egyéni megvalósítás kérdése felmerült volna.

Ha ezek után vizsgáljuk meg a múlt század hatvanas éveiben élő apák váratlan kívánságát, hogy részt vehessenek a család életében és aktív családtagokká válhassanak, akkor ez a nők szempontjából is jogos kezdeményezés volt. A háztartást ugyanis addig kizárólag a nők vezették, ami egyben azt jelentette, hogy szinte nem is volt más választásuk a személyes életük alakításakor. Másfelől viszont, ha a férfiak álláspontját nézzük, akkor ez a kívánság hatalmas kihívást jelentett, még azon apák számára is, akik különösen elkötelezettek és segítőkészek voltak.

A gyerekek váltották ki a megvilágosodást! A nők évszázadok óta kapcsolódnak a gyerekeikhez és a többi anyához. A gyerekekről való gondoskodás nemcsak a szemeket nyitja fel, hanem a szíveket is kitárja. A nőknek valami olyasmi volt a birtokukban, amivel a férfiak egyáltalán nem rendelkeztek, ez pedig a személyes kapcsolat a gyermekeikkel. Ez azonban nem segített a nőknek abban, hogy szakítsanak hagyományos szerepükkel, és önálló lényként tekintsenek magukra. Gyakori volt, hogy az anyák szinte idomították a gyermekeiket azért, hogy később könnyen be tudjanak illeszkedni a felnőttek világába, a társadalomba. Annak ellenére, hogy lehetőségük volt a személyes kapcsolat kiépítésére a gyerekeikkel, sokan lemondtak róla, és ehelyett már nagyon korán nekikezdtek a gyerekek „edzésébe” és nevelésébe. Azért nem viselkedtek természetesen, mert a szerepük rabjai voltak. A gyerekek pedig nélkülözték azt, amit mi gyerekkornak nevezünk.

Bár az édesanyák a társadalom által meghatározott példát követték, ez nem jelentette azt, hogy nem álltak közel a gyermekeikhez. Nem véletlenül nevezték őket „családi villámhárítónak”: ha az apák felemelték a hangjukat, rákiabáltak a gyerekekre vagy akár meg is ütötték őket, az édesanyák melléjük álltak és vigaszt nyújtottak – ez persze szigorúan az apák kizárásával, a hátuk mögött történt. Azokban az időkben ez volt az anyák egyetlen lehetősége arra, hogy engedetlenek legyenek.

Manapság sok párkapcsolatban megfigyelhetjük, hogy a nők bizonyos érzelmi elvárásokat támasztanak a férjükkel szemben. Nagyon sok nő érez újra és újra csalódottságot azért, mert nem kapja meg a párjától azt az érzelmi közelséget és azokat az érzelemgazdag reakciókat, amelyekre vágyik. A nőkön ilyenkor elhatalmasodik a gondolat, hogy a férjük rejteget előlük valamit, és ezért nem engedi, hogy megismerjék a gondolatait. És a nők ezért mindent a személyükre vonatkoztatva értelmeznek. A következő példával szeretném érzékeltetni, mit tapasztaltam ezzel kapcsolatban: a férfiak azt gondolják, hogy amikor belépnek az „üzletbe”, azt vásárolhatják meg, amit látnak. A nők ezzel szemben feltételezik, hogy hátul, az üzlet mögött még rejtőzik egy hatalmas raktár, amit a férfiak eltitkolnak előlük. Csakhogy ez a raktár legtöbbször nem is létezik! Másképpen fogalmazva: annak a férfinak, aki arra vállalkozik, hogy újraértelmezze magát társként és apaként, nagyon mélyre kell ásnia önmagában ahhoz, hogy rájöjjön, mit is várnak tőle a nők és a gyerekek. Ilyen értelemben apának lenni csodálatos ajándék, ugyanakkor hatalmas kihívás is.

Az édesapák sokszor félnek és szoronganak, mert nem tudják, hogyan kell bánni egy gyerekkel. Ez teljesen érthető is: ijesztőnek tűnhet, ha egyszer csak szembe találjuk magunkat egy gyerek feltétel nélküli szeretetével, amelyre reagálni akarunk, és amely felé nyitnánk, de eddig csak a nők iránt érzett szerelemmel és szeretettel találkoztunk, ami viszont mindig feltételekhez kötött. Az apák és fiaik közötti kapcsolatot ezenkívül az is nehezíti, hogy az apák többsége generációkon keresztül nem volt jelen a családban, és ezért egy csomó szerep velük kapcsolatban csak a gyermekeik fantáziájában létezik. A gyermekek egy része idealizálja az apját: ők azok a gyerekek, akik vágyódtak arra, hogy valódi kapcsolat legyen köztük és az édesapjuk között. A másik felük viszont fél az apjától, mert az ő apukájuk – jószántából, vagy sem – a családi rendőr vagy bíró szerepét töltötte be: azt várták el tőle, hogy helyreigazítson vagy büntessen, vagyis gyerekként szükségszerűen félni kell tőle. Az emberiség történelme, de leginkább az irodalomtörténet tele van olyan példákkal, amelyek az apák és a fiaik közötti boldogtalan és kudarcba fulladt kapcsolatról szólnak. Olyan fiúkról, akik egy életen keresztül vágytak az édesapjuk elismerésére, és olyanokról, akik annyira gyűlölték, hogy végül meggyilkolták.

Sok lánygyermek idealizált apaképpel nő fel, mert az édesapja úgy bánt vele, mintha a hercegnője lenne. Ezek a lányok gyakran harminc-, negyven- vagy akár ötvenéves korukban jönnek rá, mennyire üres volt az édesapjukhoz fűződő kapcsolatuk, és hogy az „apuka hercegnője” szerep inkább kárukra volt, mintsem támogatta volna őket.

A fiatal, kezdő apukákkal folytatott beszélgetéseimből (lásd: Válaszolnak az apák) gyakran kiderül, mennyire félnek attól, hogy olyan apává válnak, mint amilyen a saját édesapjuk volt.

A család hatalmi szerkezete, viszonyai ma már nem annyira egyértelműek a külső szemlélő számára, mint korábban, amikor a hatalmi piramis tetején az édesapa állt, őt követte az édesanya, majd a tizennégy évesnél idősebb fiúgyerekek. A családi történéseket és a háztartást az édesanyák tartották kézben, és ezen a területen nagyobb hatalommal rendelkeztek, mint az édesapák. Ezt a hatalmat azonban nem direkt módon gyakorolták, hanem közvetett eszközöket kellett alkalmazniuk, például manipulatív stratégiákat használtak céljaik elérése érdekében. Sok, a viselkedési normákat alakító könyv világosan megfogalmazta a különböző családtagok családban elfoglalt helyét és kötelességeit. Egy 1928-ban Dániában megjelent gyereknevelésről szóló könyv, amelyet egy férfi írt nők számára, például egyértelműen kimondja, hogy milyen pozíciót tölt be az édesapa a családban, és ebből milyen viselkedés következik a felesége és a gyerekei számára. Íme egy példa: amikor a férj megérkezik a munkából, és felszolgálják neki a vacsorát, akkor a tizenöt évesnél fiatalabb gyerekeknek már vissza kell vonulniuk a gyerek- vagy hálószobába, mert nem helyes, hogy egy férfi gyerekek társaságában étkezzen. Az édesanyák azt a tanácsot kapták elismert szakértőktől, hogy igyekezzenek mindent megtenni azért, hogy távol tartsák a gyerekeket az apjuktól. Ha történelmi távlatból szemléljük ezt a hozzáállást, akkor ez alig néhány perccel ezelőtt történt.

Sajnos manapság is találunk hasonló „szakértőket”, akik sikeres szerzőként bukkannak fel: néhány amerikai írónő hatalmas tetszést arat a könyveivel, amelyek azt a gondolatot közvetítik, hogy „ha boldoggá akarod tenni a férjedet, akkor finom ételekről és jó szexről kell gondoskodnod”. Diplomás nők adnak ilyen „értékes” tanácsokat a XXI. században!

Az én generációm volt az első, amelyikben a férfiaknak hirtelen igényük lett arra, hogy apaként közelebb kerüljenek a gyermekeikhez. Különleges értékként kezdtünk tekinteni a gyermekeinkhez fűződő kapcsolatunkra. Mi voltunk az első apukák, akik rájöttek, hogy ezt a viselkedést nem tudjuk egyszerűen lemásolni, és hogy semmiképpen sem a nőktől kell megtanulnunk, mit jelent apának lenni, hanem elsősorban más férfiaktól. Csakhogy a többségünknek nem olyan volt az édesapja, akit szívesen utánoztunk volna, ezért másik példaképet kellett keresnünk: velünk egyidős vagy idősebb férfiakat, akik rendelkeztek azokkal a tulajdonságokkal, amilyenné mi is válni szerettünk volna. Ez azokra a mai apukákra is igaz, akiknek a saját édesapjuk nem szolgál példaképül.

A gyerekek adják a hajtóerőt ahhoz, hogy jó apává válhassunk: feltétel nélküli szeretetük és korlátlan bizalmuk lehetővé teszi, hogy a gyerekekkel összhangban, az ő segítségükkel fejlődjenek apai képességeink. Az apák számára napjainkban nemcsak az jelent kihívást, hogy apaként meghatározzák magukat, hanem az is, hogy megtalálják a helyüket egy olyan párkapcsolatban, ahol a férfiak és a nők egyenlőek a hatalom és a felelősség szempontjából, ugyanakkor a kapcsolatuk elsősorban női értékeken nyugszik. Bár tudom, hogy napjainkban veszélyes kimondottan női vagy férfi értékekről és szerepekről beszélni, a többség mégis egyetért abban, hogy az érzelmekről szóló diskurzus és interakció fontosságának hangsúlyozása alapvetően a nőkhöz köthető tulajdonság. Olyan tulajdonság, amely általános emberi értéket képvisel, és a nőknek és férfiaknak egyaránt javára szolgál.

A „példakép” keresése nem merül ki abban, hogy egy leendő vagy kezdő apuka megtanulja egy vele egykorú vagy idősebb pozitív példának tekintett férfitől, hogyan kell apaként viszonyulnia a gyerekéhez, és utánozza a viselkedését. Néha sokkal többet tanulhatunk a negatív példákból, azoktól az emberektől, akiket semmiképpen sem akarunk utánozni. Pozitív példa esetén sem szabad egy az egyben átvenni a viselkedési mintát, vagyis pusztán lemásolni, mert azzal elveszíti a hitelességét.

A fiatal apukák vállát hatalmas teher nyomja: szeretnének pozitív példaképpé válni a gyermekeik számára. Azonban ez a kívánság illúzió! Egyértelmű, hogy a szülők példával szolgálnak a gyerekeik számára, de hogy kizárólag pozitív példát nyújtsanak, az egyszerűen lehetetlen, a valóságtól teljesen elrugaszkodott vágy. A szüleink jelentik számunkra a kiindulópontot, az inspiráció forrását, akár jó, akár rossz értelemben. Aztán az idő előrehaladtával egyre nagyobb jelentősége lesz a hasonló korúak befolyásának.

Az a tény, hogy sok fiatal apuka nem akar olyanná válni, mint a saját édesapja, illetve sok fiatal nő nem akar az édesanyja nyomdokaiba lépni, olyan félelmet tükröz, amelyet nem szabad figyelmen kívül hagynunk, és alaposan meg kell vizsgálnunk. Mindenki hajlamos rá, hogy utánozza a szülei viselkedési mintáit, még akkor is, ha ezek fájdalmat okoztak neki, vagy ha intellektuális alapon elítéli őket. Mindezek ellenére is megismételjük ezeket a mintákat! Ennek pedig az az oka, hogy a család, amelyben nevelkedtünk, erősen befolyásolja azt a módot, ahogyan egy másik embert szeretünk. A mód, ahogyan a szüleink minket szerettek, legbensőbb lényünk részévé válik – az ő viselkedésüket építjük be a személyiségünkbe, mert tizenegy-tizenkét éves koráig minden gyerek úgy gondolja, hogy az ő szülei a legjobbak a világon. Egyik gyerek sem kérdőjelezi meg az anyukája vagy az apukája érzelmi képességeit vagy azt, hogy hogyan fejezi ki az érzéseit. A gyermekek mindig csak önmagukkal szemben kritikusak: ha apaként destruktívan viselkedsz, akkor a gyermeked nem téged fog kritizálni, hanem önmagát hibáztatja, és azt gondolja, hogy valamit rosszul csinál, azért ilyen az apukája. Így gyűlik a gyermekekben a bűntudat: „Ha az apukám ezt és ezt teszi, akkor biztosan azért, mert rossz gyerek vagyok.”

Annak a módja, ahogyan egy apa a fiát szereti, vagy ahogyan bánik vele – például amikor verbálisan vagy fizikailag bántalmazza, illetve a feleségére bízza, amikor a gyerekkel gond van –, később a fia viselkedésében fog lecsapódni. Az egyetlen módja annak, hogy ezt a korai sérülést begyógyítsuk, az, hogy bensőséges, felelősségteljes és az apai kötelezettségeket szem előtt tartó kapcsolatot építünk ki a gyermekünkkel. És hogyan lehet ezt megtanulni? Nagyon egyszerűen: oda kell figyelni a gyermekünkre, és komolyan venni a visszajelzéseit. Egyedül, pusztán az akaraterőnkre támaszkodva nem tudjuk megakadályozni, hogy ne ismételjük meg akaratlanul is az édesapánk viselkedési mintáit. Erre csak akkor leszünk képesek, ha engedjük, hogy hasson ránk a gyermekünk – így lassanként megszabadulhatunk az édesapánk káros hatásától, és olyan új viselkedési mintákra tehetünk szert, amelyek egyaránt megfelelnek számunkra és a gyermekünk számára is.

Könnyen előfordulhat, hogy a társad vagy a gyermeked édesanyja sem tud segíteni, még akkor sem, ha észreveszi, hogy destruktívan viselkedsz, és ártasz a gyermekednek. Ilyenkor azért nem tud érdemi hatást gyakorolni rád, mert egy férfi számára nagyon nehéz valóban integrálni a nőies látásmódot és javító szándékot. Sokkal könnyebb egy másik férfitól származó alternatív viselkedési mintát beépítened a személyiségedbe.

Szerintem éppen ezért nagyon fontosak a férfiközösségek – és most nem a baráti összejövetelekre gondolok, ahol a többiek előtt mindenki eljátssza, hogy mennyire menő és laza, és hogy semmi gondja sincs a családjával. Férfiközösség alatt egy anonim, védett helyen és rendszeresen találkozó csoportot értek, ahol a férfiak nyíltan és őszintén viselkednek.

Negyven év nőkkel és párokkal töltött munka után kijelenthetem, hogy a gyerekek számára nagyon fontos, hogy mindkét szülővel együtt éljenek. Az igazi kapcsolatok és az intimitás iránti vágyunkból következik, hogy hajlamosak vagyunk elnyomni vagy elfelejteni azt, hogy a férfiak és a nők teljesen különbözőek: másképpen gondolkoznak, különböző nyelvet beszélnek, különböző értékekkel bírnak. Azaz férfiként és nőként másképpen éljük meg és interpretáljuk a valóságot. Még ha ez a tény meg is nehezíti a kommunikációt a két nem között, kétség sem fér ahhoz, hogy ezek a különbségek nagyon értékesek a gyermekeink számára.

Lehet, hogy nagyon fontos számotokra a társaddal, hogy egyetértsetek az alapvető gyermeknevelési kérdésekben, de férfiként és nőként még így is teljesen másképpen fogjátok ezeket az elveket és értékeket átfordítani a gyakorlatba.

Hogy ne veszítsd el a reményt, elmesélek egy viccet, amit mostanában hallottam, és szerintem az „áthidalhatatlan különbségek” témájában az egyik legjobb: Egy férfi sétál a kaliforniai tengerparton, és elmélyülten imádkozik. Váratlanul mennydörgő hangot hall fentről, a sűrű felhők közül: „Mivel ennyire erős a hited, hajlandó vagyok teljesíteni egy kívánságodat.” A férfi erre azt válaszolja: „Kérlek, Uram, építs ide egy hidat Hawaii-ig, hogy ha kedvem támad, akkor oda tudjak utazni.” „Ez egy nagyon gyakorlatias kívánság – feleli az Isten. – Gondolj csak bele, mennyi munkát és fáradságot jelentene, ráadásul teljesen felemésztené a természeti forrásokat. Képes lennék rá, hogy teljesítsem a kívánságodat, de nehéz igazolni a létjogosultságát. Gondolkozz még egy kicsit, és kérj olyasmit, ami örökre dicsérni és magasztalni fogja a nevemet!” A férfi sokáig gondolkozott, végül a következőt kérte: „Már régóta szeretném megérteni a feleségemet. Szeretném tudni, mit érez és mit gondol, amikor hallgatással válaszol a kérdéseimre, miért sír olykor, és mire gondol, amikor azt mondja, mindene megvan.” Mire Isten: „Két- vagy négysávos hidat szeretnél Hawaiiba?”

Pszichológiai és egzisztenciális szempontból egyaránt nagy kihívás fiatal, kezdő apukának lenni, de egyenrangú társként és felelősségteljes apaként lelki szinten sokkal gazdagabbá válik az életed. Fiatal férfiként egy különlegesen fontos választás előtt állsz: eldöntheted, hogy te is olyan kívülálló apuka leszel, mint amilyet a történelemből már jól ismerünk, vagy elhatározod, hogy közeli kapcsolatot építesz ki a gyermekeddel. Utóbbi esetben megtapasztalhatod, hogy a gyermekednek szüksége van rád, ami apaként inspiráló, ezáltal gazdagodik és fejlődik a személyiséged. Ha meghozod ezt a döntést, és vállalod a gyerekedhez fűződő személyes kapcsolatot, akkor nemcsak „jobb” apává válsz a saját, valószínűleg „kívülálló” apukádnál, hanem ez jobb társsá, jobb baráttá, jobb menedzserré, jobb vállalkozóvá, jobb dolgozóvá, egyszóval jobb emberré is alakít majd.

Sok interjúalanyom és sok apuka, akivel a terápiák során találkoztam, a második lehetőséget választotta, és gyermeke vagy gyermekei első életévében néhány hónap apasági szabadságra ment. Sokan közülük vezető beosztásban dolgoztak, és őszinte lelkesedéssel beszéltek arról, hogyan fejlesztették vezetői képességeiket az alatt az idő alatt, melyet a gyerekeikkel töltöttek. Ez a három–öt hónap jelentősen több hasznot hozott számukra, mint huszonöt továbbképzés a jó munkahelyi vezetőről.