Copyright © Hidasi Judit, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Török Tünde

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6833-54-1

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gondolatmappa, 2017

Elveszve (Aranykör 1.), 2018

Keresés (Aranykör 2.), 2019

99 gondolat a szeretetről, 2019

Egy nap a parton, 2020

99 gondolat a szerelemről, 2020

Április út, 2021

365 gondolat a boldog(abb) élethez, 2021

Apró bolt a sétányon (Újrakezdők 1.), 2022

Árnyas kávézó a szomszédban (Újrakezdők 2.), 2023

Fehér vitorlás a kikötőben (Újrakezdők 3.), 2023

Porcukor pékség a korzón (Újrakezdők 4.), 2024

Véletlenül rendben van (Kilenc – átdolgozott újrakiadás), 2024

Végre megérkeztél hozzám, 2024

Hamarosan esni kezd, 2025

Könnyeidből színes tollak, 2025

„Valami mindig van a levegőben, amit nem mond ki senki.”

30Y

Első rész

A FOLYÓ VISSZAAD

ELSŐ FEJEZET

(Amelyben még mindenki az igazak álmát alussza, kivéve azokat a városlakókat, akiknek az alvásnál sokkal fontosabb dolguk is van.)

Bármennyire túlzóan és romantikusan is hangzik, talán nem áll távol a valóságtól az a gondolat, hogy néhány reggel egyszerűen tökéletesre sikeredik. Léteznek olyan helyek a világon, ahol az élet könnyebb, a hajnali ébredés pedig vidámabb, mint máshol. A klíma, az emberek vagy talán a táj okoz efféle érzéseket? Nem tudni. De az biztos, hogy a természet alkotta csodákban gyönyörködni minden hajnalon csak kivételesen szerencséseknek adatik meg. Már ha ugye képesek észrevenni az áldott, boldog pillanatokat. Hajlamosak vagyunk készpénznek venni azt, ami körbevesz minket, amiben élünk. És gyakran fordul elő az is, hogy csak később értjük meg egy-egy pillanat jelentőségét. Tény, hogy néhányunknak megadatik a csoda, mégpedig az, hogy ahol élhetünk, az maga a földi paradicsom.

Révliget is efféle hely ezen a planétán. Gondolhatnánk azt is, hogy a Jóisten örömében teremtette egy olyan napon, amikor ő is úgy ébredt, hogy jól érezte magát. A kanyargó Dunához odafújt egy homokos, lassan mélyülő partot, lágyan kacskaringózó utcákat, a hegyre felfutó utakat, amelyeket megmászni nem olyan könnyű, de kötelező program, ha az ember a szép kilátást akarja élvezni az erkélyről.

Mondhatnánk azt is, hogy a várostervezők érdeme ez a tökéletesen kialakított környezet, amely megengedi, hogy Révliget szinte összes utcája a Duna partjára fusson ki, és a legtöbb ház ablakából látható legyen a folyó, amely hatással van az itt élők életére, észrevétlenül, mindennap.

Ezen a hajnalon a városka lakói még nem sejtik, hogy ezúttal is a Duna lesz az, ami változást hoz. Lustán, szinte simogató hullámokkal, ugyanakkor kérlelhetetlenül.

A víz, fölötte a hajnali párával szinte olyan, mint egy meleg, gőzölgő ital, amelyet még az ablakban állva fogyasztunk el, és mosolyogva várjuk, hogy kezdődjön végre a nyári nap, amely tele lesz csodával, fénnyel és valamiféle belső örömmel. Ez talán a szív tájáról érkezik, de átjárja a gyomrot, a tüdőt és a szájpadlásig ér, ott megcsiklandoz és nevetésre késztet. Tiszta a levegő, nincs túl meleg, nincs túl hideg, ahogy a lábunk kikandikál a takaró alól. Pont jó. Pont elég zaj szűrődik be ahhoz, hogy érezzük, a város csöndesen ébred, és még bőven elidőzhetünk a hajnali csodában, és még bármi kisülhet ebből a reggelből, amely délbe, délutánba, aztán estébe csavarodik, tekergősen, nevetősen.

Ilyenkor hajlamosak vagyunk elhinni, hogy a világ alapvetően jóindulatú hely. Hogy a halvány fény nemcsak megvilágítja a tárgyakat, hanem egy kicsit meg is szelídíti őket. A poros komód nem poros, csak patinás, a nyikorgó ablak nem zavaró, hanem ismerős hanggal durcáskodik, és még a tegnap este mosatlanul hagyott bögrék is barátságosabban néznek vissza a konyhapultról.

Révligeten különösen sok ilyen ébredés volt. A városka nem sietett soha, és úgy tűnt, a nap is szívesebben kel fölötte egy kicsit lassabban, mintha tiszteletben tartaná a helyiek nyugalmát. Aki itt ébredt, az nem érezte úgy, hogy azonnal rohannia kell valahová. Inkább csak hallgatta a hangokat: egy távoli kapu csukódását, egy kávéfőző sercegését, a madarak feleselését a fák között.

Ez a július közepi nap pont ilyennek indult. Alig múlt el a hajnal, és a lakók nagy része a szombati lustálkodást választotta a korai kelés helyett. Néhányan éppen a másik oldalukra fordultak, és aludtak tovább, néhányuknak azonban más választás híján már ideje volt indulni.

Akiknek a munkája nem ismert hétvégéket, azok pontosan tudták, hogy a város nyugalma csak addig tart, amíg valaki ki nem nyitja az első ajtót. Onnantól kezdve lassan, szinte észrevétlenül élet költözik az utcákba: egy redőny felgördül, egy bicikli csilingel, egy szomszéd átkiabál a kerítés fölött, hogy jó reggelt.

Van, aki szombaton sem pihenhet, mert hamarosan megérkeznek hozzá a vásárlók. Kötelesség. Talán az egyetlen dolog, ami ezeken a lusta nyári napokon képes fenékbe rúgni a tétlenkedést. Vannak néhányan, akiknek nincs idejük henyélni, mert a munka előrébb való. Nem lehet nemet mondani a harsány rigófüttynek.

Így indult a napja Ferinek is. Hogy bánta-e? Nem tudni. Mogorva természete időnként valami csöndes derűvel keveredett, és még az igazán jó emberismerők sem tudták megjósolni, mikor melyik bukkan elő. Ebből a szempontból kiismerhetetlen volt, már-már szeszélyes.

De nem ezen a szombaton. Ezen a szombaton, valamilyen megmagyarázhatatlan oknál fogva, ő is úgy ébredt, hogy ez egy csodás nap lehet. A zuhany alatt még fütyörészett is, és borotválkozás közben a szája szegletében bujkáló mosoly miatt majdnem elhitte, hogy még mindig olyan friss és üde, mint huszonévesen.

A fürdőszoba tükre kissé párás volt, a sarkaiban apró vízcseppek ültek, amelyek lassan csúsztak lefelé, mintha ők sem akarnák elrontani ezt a nyugodt reggelt. Feri fél szemmel figyelte őket, miközben végighúzta a borotvát az állán, és azon gondolkodott, vajon mikor lett ennyi apró ránc a szeme körül. Nem haragudott rájuk. Inkább úgy érezte, hogy fiatalon sem volt igazán jóképű, miért zavarná ez, amikor már nagypapa korba lép lassan. Megfigyelte, hogy ha elég sokáig bámulja a saját arcképét, egészen úgy tud nézni magára, mint egy idegenre. Időnként eltűnődött azon, hogy érdemes volt-e ilyen keményen dolgozni, ha a sok ránc és a fájós derék az ára a cipekedéseknek és a hajnali keléseknek. De végül is már mindegy, ez van. Elvégre tisztességes munkába beleőszülni egyáltalán nem olyan rossz élet. A ráncok pedig bizonyítékok arra, hogy volt néhány jó éve, amelyet érdemes volt megélni.

– Te vénség – mondta a tükörképének. – Ha nem vigyázol, ma még jó napod is lehet. – Csettintett a nyelvével, aztán a langyos vízsugár alá tartotta a habos borotvát.

A fürdőből kifelé menet megállt egy pillanatra a konyhában. A feleségét nézte. A kávé illata betöltötte a teret, az asztalon ott várt a pirítós, pontosan úgy, ahogy mindig. Nem volt szükség nagy szavakra közte és Zita között. Elég volt egy rövid pillantás, egy bólintás, és mindketten tudták, hogy a nap máris rendben van. Elindulhat.

Nem is tévedhetett volna nagyobbat. De ezt persze ekkor még nem tudta. Gondolatait betöltötte a hála és a sietség.

Mikor elindult, még fél kézzel betömte a maradék kenyeret a szájába, és két korttyal felhörpintette a kávét. Még szinte le sem nyelte, amikor már az ajtóban állt.

– Elmentem! – fordult vissza, aztán felnézett az égre. Egy felhőt sem látott.

Mint minden reggel, ezúttal is gyalog tette meg az utat a zöldségesig, hiszen napközben nem volt szüksége kocsira, és úgy gondolta, teljesen felesleges háromszáz méter miatt a kormány mögé ülni. Fütyörészett egy kicsit, amikor elhaladt az ismerős kertkapuk előtt, és megfordult a fejében, hogy idén ősszel talán végre elmehetnének egy kicsit a feleségével lazítani; azt mondják, Ciprus gyönyörű még októberben is. De hát akkor meg épp halloweenre kell tököket árulni. Fene tudja, miért lett ilyen divatos ez a szokás az elmúlt években, de az is igaz, hogy a nap végén, amikor a pénzt számolta a kasszában, annyira nem mérgelődött az eladott tökök miatt.

Szóval az októberi szabadság idén is ugrott. Mire a bolt elé ért, az áruval feltöltött autó már várta. Meggyorsította a lépteit.

– Jó reggelt, Feri bátyám! – mondta a sofőr, és a szájában rágott gyufaszálat bal oldalról jobbra tolta.

– Bocs a késésért – felelte, aztán felgyűrte az ingujját.

Feri, a város zöldségese mosolyogva rakta ki az árut az ismerős beszállító kocsijából, és még az sem érdekelte, hogy a fiú aznap is elkésett, mint általában mindig. Mégsem volt dühös, úgy érezte, képes ezen túllépni, nem bosszantja fel magát. Ugyan egy kicsit meglegyintette az érzés, hogy délutánra már nem lesz ilyen türelmes senkivel. De még korán volt, dolgozott benne a friss kávé, amelyet a felesége főzött, és amiért ő mindennap hálás volt. Árupakolás közben pedig a gondolatai megint elkalandoztak egy lehetséges utazás felé. Ha nem Ciprus, akkor lehetne, mondjuk, Egyiptom is. Bár ki tudja, ott milyen az idő ősszel. Szerette volna meglepni valamivel Zitát. Lassan negyven éve voltak házasok, és az utóbbi években csak a munka meg a kert töltötte ki a napjaikat. Többek közt azt is nagyon szerette benne, hogy bármilyen hangulatban feküdtek le, reggel az asztalon várta a kávé és a reggeli. Szokásos, évek óta tartó rituáléjuk volt, hogy Zita, vagy ahogy ő hívta, Zituka, egy kicsit korábban kel, hogy a férjének feketét főzzön, és pirítóst készítsen.

Munka közben felrémlett benne a kávé íze és a felesége kerek idomai, ahogy kilépett a konyhából aznap reggel is, mint minden nap, kezében a gőzölgő bögrével. Az érzés, ahogy megsimogatta a férje karját, és végigmérte, egy pillanatra megborzongatta.

– Fütyörészel – jegyezte meg az asszony. – Ez gyanús.

Feri felhorkant, de a szája szegletében ottmaradt a mosoly.

– Az ember nem fütyörészhet néha?

– Dehogynem – vonta meg a vállát Zituka. – Csak általában akkor szoktál, ha vagy nagyon jó kedved van, vagy valami rosszaságot készülsz csinálni.

– Én? – húzta ki magát Feri. – A város legtisztességesebb zöldségese?

– A legmakacsabb biztosan – bólintott Zita, és a tányérjára csúsztatta a pirítóst. – Paradicsommal és sóval, ahogy szereted. Még friss, most vettem ki a ládából.

Feri belekortyolt a bögréjébe, aztán elégedetten sóhajtott fel.

– Na látod – mondta. – Ezért érdemes felkelni.

– A kávéért vagy értem? – kérdezte az asszony színlelt szigorral.

Feri egy pillanatra eltöprengett, mintha komolyan gondolkodna, aztán rávigyorgott.

– A paradicsomért.

Zituka játékosan a vállára csapott egy konyharuhával.

– Te gonosz dög! Egy nap még megbánod, hogy így beszélsz.

– Addig még sok paradicsomnak kell beérnie – felelte Feri, és harapott egyet a pirítósba. – És ma biztos jó nap lesz, érzem a csontjaimban.

– Vagy csak ízületi gyulladás készülődik, mint tavaly télen – mondta a felesége halkan, csipkelődve.

– Ne vedd el a kedvem, te jóasszony!

Feri legyintett, de a mondat valahogy mégis vele maradt, amikor kilépett a reggeli fénybe.

Zita ilyenkor már fél lábbal a kertben volt, imádott korán matatni, amikor még nem volt rekkenő a hőség. A muskátlikat igazgatta, vagy leszedett néhány levelet a bazsalikomról, hogy este legyen mivel megszórni a salátát. Nem szólt bele Feri dolgába, de mindent látott. Tudta, mikor kell békén hagyni, és mikor kell rászólni, hogy „ne morogj már, szombat van”.

Az ébredés utáni közös néhány percet ő is nagyon szerette. De szigorúan csak egy szelet kenyér járt az öregnek, egy kevés, leheletvékonyan kent vajjal és sózott zöldséggel.

Legalábbis nyáron. Rendes ember nem eszik paradicsomot télvíz idején, ezt Feri rengetegszer hangoztatta, árulni sem volt hajlandó, csak szezonban. Néhány elvéhez ragaszkodott, például ahhoz, hogy nem vásárolt olyan terméket, amelynek a termesztésével nem értett egyet.

– Nálam csak szezonális és friss zöldség kapható – mondogatta a vevőknek gyakran, akik novemberben akartak nem szezonális terméket venni. – Egyetek céklát és káposztát. Tele van vitaminnal. Majd a végén még azt is megélem, hogy epres túrótortát raktok az asztalra karácsonykor! – morgott a zöldséges azokra, akik tavaszi gyümölcsöket kerestek ősszel.

Sokan csak mosolyogtak ezen a szigoron, de titokban tisztelték érte. Révligeten jó néhány dolog volt állandó, és Feri elvei ezek közé tartoztak. Ha nála vettek barackot júniusban, biztosak lehettek benne, hogy valóban nap érlelte, és nem egy hideg raktár mélyén várta a sorsát.

De azon a júniusi reggelen nem volt rossz kedve. Morogni sem akart, csak végezni a pakolással. A ládák egymás után kerültek ki a kocsiból: uborka, újkrumpli és a kedvenc, a fényes héjú paprika, amelynek illata már messziről elárulta, hogy itt a nyár. Feri gondosan igazgatta őket, mintha nem is zöldségekkel bajlódna, hanem egy színpad díszletét rendezné el a napi előadáshoz. Tudta, hogy a vevők szemével is nézni kell a portékát: ami szépen van kirakva, az jobban ízlik.

Fél hét felé járt az idő, ő pedig arra készült, hogy nyitás előtt még elsöpri az előző éjszaka szemetét az üzlete elől.

Ahogy kilépett a bolt elé a seprűvel a kezében, egy pillanatra megállt, és beleszagolt a levegőbe. A pára még ott ült az utcán, mintha a város nem döntötte volna el végleg, hogy felébred-e már.

A pékség felől tompa csörgés hallatszott, fém a fémhez, ahogy a pék rakosgatta a friss kenyerekkel teli ládákat. A nyitott ajtón keresztül kiszökött a meleg tészta illata, és összekeveredett a nedves hajnali levegővel.

– Jó reggelt, szomszéd! – szólt át halkan Karcsi, a pék, mintha nem akarná felébreszteni a környéket.

– Neked is – bólintott Feri, és a seprű nyelével a földre támaszkodott. – Már kész a kifli?

– Még forró. Ha korán jössz, a tied az első adag.

– Majd visszanézek – mondta a zöldséges, és meglendítette a seprűt. Valójában mindketten tudták, hogy dél előtt úgysem lesz ideje a péknél reggelizgetni. Meg aztán nem is kellene annyi glutént enni, még Zita összeszidja miatta.

A túloldalon a virágos Mari hajolt a vödrök fölé, ő is a nyitáshoz készülődött. A friss margaréták szirmai még összébb húzódtak a hűvösben, mintha ők sem ébredtek volna fel teljesen. Amikor felnézett, észrevette, hogy Feri a bolt előtt sepreget.

– Jó reggelt! – intett neki, aztán rögtön a járdára pillantott. – Nézd már meg, mi maradt itt megint! Muszáj minden péntek estét úgy zárni a helyi fiatalságnak, hogy szétdobálják az összes flakont?

Mari hamar felejt. Valójában ő is szétdobálta az Éva vermutos üvegeket, úgy harminc évvel korábban. De az már olyan régen volt, hogy úgy érezte, nyugodtan zsémbelődhet a mostani tinik miatt.

Feri morgott egyet, és erősebben húzta végig a seprűt a kavicsos részen. Műanyag poharak, eldobott szalvéták, egy összegyűrt szalagdarab meg néhány konfettiszerű papírfecni került egy kupacba.

– Mintha disznóól lett volna itt éjjel – jegyezte meg ő is, bár kissé kevésbé dühösen, mint a virágos. – Pedig szemben velünk ez egy kultúrház, és nem egy kocsma.

Mari felsóhajtott, és a vizesvödörbe tett néhány szál rózsát.

– Bankett volt – mondta. – Az érettségizőké. Nagy volt a készülődés, és a dekorációk miatt még délután is kötöttem a csokrokat, mert az utolsó pillanatban jutott eszükbe, hogy kell még kettő a színpadra. Szerencsére volt bőven virág, így jutott mindenhová.

– Persze hogy az utolsó pillanatban – dörmögte Feri. – Mindig akkor jut eszükbe, amikor már minden zárva. De hát ilyenek a gyerekek – legyintett.

– Te sem lettél volna boldog, ha éjfélkor csöngetnek be uborkáért a szendvicsükre – vágott vissza Mari fáradt mosollyal.

– Éjfélkor? – horkant fel Feri. – Akkor már alszom. Az uborka is alszik. Zituka biztos nem hagyta volna szó nélkül, bár ő mostanában éjszakai sétákat tesz. Fene tudja, biztos a klimax miatt nem bír aludni.

Mari a homlokára tette a kezét, és fújtatott néhányat, mintha még mindig érezné az előző napi rohanást. Vagy eszébe jutott, hogy ő is klimaxol.

– Tegnap olyan koszorúkat vittek, mintha temetés lenne, nem bankett – mondta halkan. – De hát ilyen ez. Öröm is, meg búcsú is egyszerre.

Feri egy pillanatra megállt a sepréssel. A kultúrház felé nézett, amely a buja fák mögött már alig látszott.

– Legalább jól sikerült? – kérdezte.

– Jól, gondolom – bólintott Mari. – Nevetés, bulizás, tánc… A diri is ott volt, persze. Én tizenegykor zártam be, akkor még üvöltött a zene. Akkor integetett át az igazgató. No hiszen, nem is értem, mit keresett még akkor a diákok közt.

Feri hümmögött, majd újra a szemétkupacra nézett.

– Hát, esetleg szólhatott volna nekik, hogy szedjék össze a szemetet maguk után – jegyezte meg zsörtölődve. – De persze, majd én eltakarítom, mint mindig.

Mari elmosolyodott.

– Tudtam, hogy ezt mondod.

– Valakinek rendet kell tartani – felelte Feri, és már tolta is a kupacot a kuka felé. – Különben a végén még azt hiszik, hogy itt bármit meg lehet csinálni.

A hajnal csendje közben visszaült az utcára. A bankett zaja már csak apró nyomokban maradt jelen: egy-egy szalagdarabban, elhagyott poharak alján poshadó meleg sörben, meg a virágok illatában, amelyek túl sokáig maradtak kinn az éjszakában. Valaki a földre ejthette a csokrát.

Feri gyakran kezdte a napját takarítással, főleg, ha előző este valamilyen rendezvény volt a városban.

A zöldségesbódé alig néhány méterre volt a helyi kultúrháztól, a főutcán, majdnem pont szemben az aprócska dombbal, amelyre felszaladt az út a Dunától. Később ez az út egészen meredekre váltott, ahogy a hegy felé igyekezett, és Feri, a zöldséges, sokszor nevetgélt az ajtóban állva, ahogy a nagy lendülettel a hegyre igyekező biciklis turistákat nézte. Ő pontosan tudta, hogy alig pár száz méter múlva az út olyan kaptatós lesz, hogy a boltja előtt még vidáman heherésző bicikliseknek a nyelve is kilóg majd, és jó eséllyel leszállnak a bringáról, mert nem bírják tüdővel.

Sokszor már előre köszönt nekik, még mielőtt feladták volna a küzdelmet. Volt, aki nevetve visszaintegetett, volt, aki csak lihegve bólintott. Feri ezeket a rövid jeleneteket is a város mindennapjaihoz tartozónak tekintette, apró szórakozásnak, amely megfűszerezte a napját. Amikor nem volt vevő, szívesen ácsorgott az út szélén, és a járókelőket, bringásokat, motorosokat nézte.

Csalóka volt a főút az üzlete előtt, mert alulról tényleg nem lehetett látni, milyen embert próbáló meredek szakaszba vált át.

De a helyiek már megszokták, nemigen jártak fel a hegyre, ahol javarészt nyaralók voltak. Révliget őslakosai a főutcán és a Duna partján éltek, és nem is akartak feljebb menni, még akkor sem, ha ott sorakoztak a luxusvillák és a jakuzzis erkélyek. Ők élvezték az ódon utcák varázsát: a nagymamák és nagypapák boldogan látták vendégül a családokat, és a már megörökölt ingatlanok nagy része pedig friss vakolattal és sárga vitorlavásznas teraszokkal harcolt a klímaváltozás okozta forróság ellen.

A házak előtt muskátlisládák lógtak, a kapuk mellett kis táblák jelezték a családneveket, amelyek generációk óta ugyanazok maradtak. Itt mindenki tudta, ki kinek a rokona, ki melyik utcában nőtt fel, és melyik padon ült először szerelmesen.

Révliget boldogan nyitotta meg szívét a nagyvárosi idegenek előtt, de sohasem fogadta be őket igazán. Bár egyvalamit nem lehetett elvitatni a fővárosból kivándorló új lakosoktól: ők tartották életben Révliget kisvállalkozóit.

A főutcán sorakoztak az üzletek: a virágos, a zöldséges és egy használtruha-kereskedés, amely egyúttal szikvizet is cserélt. Utóbbi egy régen elvált házaspár vállalkozása volt. Az asszony ruhákat árult, a férj szódát. A két üzletág sikeresen megfért egy tető alatt, amit ugyanakkor az egykori házasokról nem lehetett elmondani.

A kirakatok nem voltak csillogóak, de mindegyiknek megvolt a maga története. A virágosnál mindig volt néhány szál egy kosárban félretéve azoknak, akik csak úgy, indok nélkül szerettek volna valakinek örömet szerezni.

Virágos Mari zárás előtt szívesen elosztogatta a megmaradt vágott rózsákat és krizantémokat az arra járó révligeti lakosoknak. Esetleg némi zöldségért vagy kenyérért elcserélte a többiekkel.

– Vigyetek csokrot az asszonynak, frissen tartja a házasságot – mondta ilyenkor. Ebben pedig minden bizonnyal igaza volt.

A használtruha-boltban kabátok lógtak, amelyek talán több életet láttak már, mint az új tulajdonosaik együttvéve. Az iskolából kiviharzó gyereksereg néha betért ide, felpróbáltak egy-két lódent és kalapot, aztán nevetve levették, és továbbálltak.

A bolttal szemben egy park várta a megfáradt lakókat, ahol néhány pad és sok-sok fa adott menedéket. Közvetlenül az árnyas liget mellett egy afféle közösségi tér üzemelt, a hátsó helyiségében pedig klasszikus gitároktatás folyt. Ide az emberek akkor tértek be, ha meg akartak szabadulni néhány ósdi porcelántól. Bevihették felesleges könyveiket, használati tárgyaikat vagy bármilyen megunt csecsebecsét, jótékony célra felajánlva.

Andrea, aki erre a helyre vigyázott, időnként azon tűnődött, hogy nem afféle csetreszlerakóként üzemel-e a szívének oly kedves hely.

A közösségi tér egy régi lóistállóból lett átalakítva évekkel korábban, és a falak még őrizték az egykori funkció emlékét. Vastag gerendák futottak a mennyezeten, a padló néhol enyhén megdőlt, mintha még mindig paták nehezednének rá. A vitrinekben porceláncsészék, megsárgult fényképek és egykori iskolai értesítők sorakoztak, mindegyik mögött egy-egy család története bújt meg. A tér egyszerre volt kiállítás és régiségüzlet.

Az olvasósarok különösen kedvelt volt. Egy kopott fotel, egy alacsony asztal és egy könyvespolc alkotta, amelyre a helyiek hordták be a régi könyveket. Volt köztük ifjúsági regény, szakácskönyv, helytörténeti füzet és néhány megsárgult napló is, amelyekbe valaki valamikor gondosan lejegyezte a mindennapokat.

A helyet úgy hívták: az Emlékek Háza. Ennél találóbb nevet nem is lehetett volna adni neki, és a polgármester különösen büszke volt, hogy ez neki jutott eszébe.

Andrea, aki itt dolgozott, néha egész nap a fotelben ült, és figyelte, ahogy az emberek megállnak egy-egy tárgy előtt, és halkan mesélni kezdenek róla.

A helyiek szerettek megpihenni ebben a régi épületben, és kedvelték Andreát is, aki mindenkit mosolyogva fogadott. Mindig volt egy-egy könyv, fémtálca vagy szalaggal átkötött doboz, amely gazdára várt, amelynek a történetét szívesen továbbadták. De ide tértek be időnként kártyázni az asszisztensek is a városi rendelőből, és ilyenkor a sebtében összetolt asztalokra frissen sütött pogácsa és lekváros derelye került.

A nő szinte egész nap itt volt, de jöttek-mentek a diákok is, akik zenét akartak tanulni. A hátsó szobában Sára oktatta őket klasszikus gitárra, és bár néha egy-egy Beatles-dal is megszólalt, inkább illett a helyhez a madrigál, mint a Here Comes the Sun.

Sára tanárnő hangja néha kiszűrődött a hátsó helyiségből, amikor egy-egy dallamot újra és újra eljátszott a diákjaival. A hangok nem voltak mindig tiszták, de annál inkább lelkesek, és ilyenkor Andrea egy kicsit mindig elmosolyodott. Legbelül szurkolt ezeknek a gyerekeknek, hogy ne adják fel a tanulást. Úgy gondolta, a zene sok mindenen átsegít. Bár a hamis hangok a lábujjától a hajvégekig megborzongatták, minden betérő gitártanonchoz volt egy-két biztató szava.

A park másik végén Révliget kultúrháza és egyben polgármesteri hivatala volt, amely alig látszódott a sok, elburjánzott fa, bokor és sövény mögött.

A ház homlokzata rég nem látott festést, a vakolat itt-ott lepattogzott, de a városlakókat ez cseppet sem zavarta. Tudták, hogy a falak között mindig történik valami: nyugdíjasklub szerdánként, gyerekfoglalkozás nyáron, karácsony előtt kézműves vásár, ahol ugyanazok az arcok álltak a pult mögött évről évre. A városka szerette az állandóságot, és bár új arcok is fel-felbukkantak Révligeten, a régiek voltak azok, akik életben tartották a hagyományokat.

Az ajtó mellett egy régi hirdetőtábla állt, rajta félig leszakadt, elázott plakátok hirdették a korábbi eseményeket: táncház, amatőr színjátszó kör, nyári koncert a parkban. Senki sem szedte le őket, mert a múlt már nem számított. Ráragasztották a következőt, „Haladjunk!” felkiáltással.

A park fái alatt ezen a korai órán még épphogy kellemesen hűvös volt a levegő. A padokon harmat csillogott, a kavicsos ösvényen friss nyomokat hagytak az éjszakai locsolás cseppjei. A rigók már hangosan vitatkoztak egymással, mintha sürgetnék a napot: szárítsa már föl az apró tócsákat. A galambok pedig komótosan sétáltak a tér közepe felé, ahol délutánonként gyerekek kergetőztek. Most még az övék volt itt minden, hangos szárnycsapásokkal zavarták el a cinkéket.

Révliget lassan ébredt. Nem voltak hirtelen mozdulatok, se kapkodás. A városka tudta, hogy a nap úgyis eljön, akár sietnek, akár nem.

A Duna felől tompa moraj hallatszott, inkább csak sejteni lehetett, mint hallani. A folyó nem látszott a parktól, de jelen volt, ahogy mindig: a levegő párás illatában, a hűvösben, amely még nem engedte át teljesen a helyét a hőségnek. A komp túloldalán ilyenkor még csend volt, a járat csak később indult, amikor már volt kit átvinnie.

A folyó közelsége olyan volt, mint egy állandó, mély lélegzetvétel a város felszíne alatt. Nem látszott, de mindenki tudta, hogy ott van, és ha nagyon figyelnek, talán még azt is megérezhetik, mikor erősebb a sodrás, és mikor nyugodtabb. A régi lakók sokszor mondták, hogy a Dunának kedve és időnként hangja is van, és néha jobb nem kérdezni, milyen.

Feri letette a seprűt egy pillanatra, megállt, és végignézett az utcán. Szerette ezt az órát, amikor még nem kellett senkinek megfelelni, amikor a város csak magának létezett. Nem sejtette, hogy ez a reggel más lesz, mint a többi. Hogy néhány órán belül ugyanitt fognak összegyűlni az emberek, suttogva, kérdésekkel a szemükben, és a park padjai már nem pihenésre szolgálnak majd.

Ha valaki akkor ránézett volna, talán észrevette volna rajta azt a különös nyugalmat, amely azok sajátja, akik még nem tudják, hogy hamarosan megváltozik valami. Feri ilyenkor még csak a napi teendőkre gondolt: hány kiló paradicsom fogy el, jön-e a szomszéd faluból az a nyugdíjas néni, aki mindig két szem paprikát vesz, és fél órát beszélget mellé.

– Ki tudja, talán ma néhány szem málnát is vesz – morfondírozott a friss gyümölcsöket nézve, aztán erőt vett magán, és újabb ládákat vitt be az üzletbe.

A Duna-part mentén ekkor már valaki járt. A kavicsok halk koccanással mozdultak meg a lépte alatt, csupasz lába nyomai szabálytalan ívet rajzoltak a nedves földre. Gergő nem nézett a város felé. Ő ilyenkor mindig a vízzel volt elfoglalva, a saját ritmusára lépdelt, nem zökkentette ki semmi.

Révligeten mindenki tudta, hogy Gergő hajnalban a parton sétál. Úgy tartozott hozzá a városhoz, mint a madarak éneke vagy a pék biciklizése a főutcán. Ha egy nap nem jelent volna meg, azt biztosan többen észreveszik, még ha nem is mondják ki hangosan.

Ezen a reggelen sem volt ez másként: a középkorú, tagbaszakadt, borostás férfi elindult a sétájára, a vízben meg-megállva, a horizontot kémlelve. Időnként maga elé mormolt valamit, aztán folytatta a szemlét, akár egy katona, aki az alakulatot vizsgálja.

– Van, amit jobb lenne lent tartani, az iszapban, a mélyben. De a folyó nem szereti a terhet. Előbb-utóbb visszaadja. Mindig, mindent visszaad – mondta, aztán lehajolt, hogy megigazítson egy követ. Ki tudja, miért, talán így látta jónak.

Gergő ezt nem könyvekből tanulta. Nem is mondta neki senki. Egyszerűen csak így érezte helyesnek, amióta az eszét tudta. Rendet tartott a parton. A víznek súlya van, emlékezete, és néha olyan dolgokat sodor vissza a partra, amelyekről az emberek azt hitték, már rég eltűntek.

A reggeli pára tejfehér hálóként fonta be az épphogy csak fodrozódó víz tetejét. A rév mellett egészen fényesre simogatta a kavicsokat, csendben számolta őket. Mintha eggyel több lenne, mint előző este volt. Hiszen a víz felkavarodott, azt is kivitte a partra, aminek nem volt ott helye.

Egy uszadékfa, egy műanyag flakon, koszos papír zsebkendő. Egyiknek sem volt helye a vízben. A napfény gyengéden ébresztgette a várakozó hajókat, ilyenkor még nincs élet, nincs munka, vagy csak alig. A rév még szunnyadt, a sorompó leeresztve, a hajó üresen állt, szinte mozdulatlanul. A Duna nem elég erős, hogy megmozdítsa, és úgy tűnt, nem is állt szándékában.

A túlpart ködös kontúrja alig látszott, mintha egy másik világ lett volna, amelynek semmi köze ehhez a csendes kisvároshoz. Gergő néha arra gondolt, hogy ott minden másképp történik, és talán a folyó is másképp viselkedik arrafelé. De sosem ment át, nem érezte szükségét. Az ő világa itt volt, a kavicsok, a hínár nélküli sekély víz és a halkan ringó hajók között.

Alig múlt fél hat, a város még szuszogott, még kapaszkodott az éjszaka hangjaiba. Az előző nyári este szinte még véget sem ért. Bár a csalogányok már hallgattak, a fecskék még nem indultak el a röptükre. Csak a rigók énekeltek, de ők amúgy is korábban kezdik, amikor még sötét az éjszaka.

Gergő állt a vízben, magányosan, csak a lágy és langyos szellő meg egy hal, amely fel-felugrott tőle távolabb.

A férfi néha halkan köszönt is a Dunának, mintha az válaszolni tudna. Nem hangosan, csak annyira, hogy saját maga hallja. Ezt senki sem tudta, mert ilyenkor még nem volt a parton egy teremtett lélek sem. Ha valaki látta volna, talán akkor sem lepődik meg. Révligeten sok furcsaság belefért a mindennapokba, amíg nem bántott vele senki senkit.

A szokásos nadrágban volt, amelynek már évekkel korábban levágta a szárát, de még mindig jó volt rá. Kockás ingjének kockái régen színesek voltak, most leginkább kékek. Ilyen-olyan kékek, amelyeket kiszívott a nap. Egyik kockát jobban, másikat kevésbé.

Az inge zsebében mindig volt valami: kupak, madzagdarab, bármi, amit a víz hozott. Nem gyűjtötte tudatosan, egyszerűen csak nem dobta ki. Úgy gondolta, ha a Duna idehozta, akkor biztos oka van, és talán egyszer még szükség lesz rájuk.

Ahogy mezítláb lépkedett a vízben, időnként megállt, de nem azért, mert megszúrta a lábát valami. Ez szinte sohasem fordult elő, ösztönösen érezte, hová kell lépnie. Inkább azért állt meg, mert csodálta a folyót, a halk morajlást, a fák susogását.

Ezeken a reggeli sétákon csak a szemetelés bosszantotta nagyon. Ilyenkor zsörtölődött is kicsit magában, borostás arcát vakarta, ahogy egy lépéssel beljebb lépett a vízbe. Ez az ő dolga – valahogy mindig így érezte. Ő az első ember a parton, vele indul a nap. Egy kicsit úgy hitte, ha ő nem tenné meg mindennap a kötelező sétáját, és nem szedné össze a szemetet, a Duna megállna egy pillanatra, elfelejtene továbbhömpölyögni.

Magában morogva halászta ki a használt papír zsebkendőt. Szinte szétmállott a kezében, galacsinná gyúrta, aztán zsebre tette, és már ment is tovább. Fél lábbal már teljesen a vízben állt, csak úgy érte el a műanyag flakont is. „Micsoda gonoszság, teleszemetelni a Dunát” – gondolta magában.

A flakon szájába dugta a mutatóujját, és kiemelte a műanyagot. Összeszűkült szemmel nézte, egészen ráfókuszálva. Nem volt benne semmi érdekes. Ásványvizes flakon, tizenkettő egy tucat, a sarki boltban is kapni.

Ahogy a napsugarak a vízen játszottak, egy kicsit hunyorognia kellett, és érezte, ahogy a lábát finoman megcsiklandozza valami, olyan, mintha madzag lenne vagy zsinór. Horgászok damilja? Hínár nincs ezen a néhány méteren, csak kicsit feljebb, így az nem lehetett, ezt pontosan tudta.

Ahogy lenézett, egy színes fonatot vett észre, finoman a bokájára tekeredett. Ismerősnek tűnt, egy piros zsinór, húsz-huszonöt centis lehetett. Megfogta, és kivette a vízből, miután a hullámok szinte letekerték a bokájáról. Zsebre tette, a vizes zsebkendő mellé. Arra gondolt, talán valamire még jó lehet. Nem szeretett kidobni semmit.

Gergő kiegyenesedett, és visszalépett egyet a partra. Lerázta a vizet a lábáról, a nadrágja szárába törölte a kezét. A Duna akkor nyugodtnak tűnt, szinte állt a felszíne, csak itt-ott fodrozódott meg, mintha lélegezne.

Ekkor vette észre, hogy nem minden mozgott úgy, ahogy kellett volna.

Kicsit feljebb a part mentén valami sötétebb folt lebegett a vízen. Nem sodródott tovább, inkább meg-megállt, majd újra elindult, ahogy a folyó finoman meglökte. Gergő hunyorogva nézte, próbálta eldönteni, mi lehet az. Egy elhagyott kabát? Egy ponyva? A víz néha furcsa dolgokat hozott magával. Talált ő már ott bicikligumit, menyasszonyi fátylat, és egyszer egy egész halom műanyag étkészletet is, talán egy hajóról eshetett le. „Boldog születésnapot!”, állt minden tányéron. Még mindig megvolt, a konyhájában őrizte.

Most azonban valami más volt ebben a mozdulatlanságban. A kabátok sodródnak, a zacskók forognak, a gumiabroncsok megakadnak egy-egy kövön. Ez a folt viszont alig mozdult. Súlya volt.

Nem sietett megnézni, mi az az árny. Bizonytalanul figyelte, már-már aggódva. Ám ahogy lassan közeledett felé, az árny egyre határozottabb formát öltött, és lassan a parthoz csúszott. Egy kéz bukkant fel először, világosabb volt, mint a víz körülötte, mozdulatlan. Gergő megállt. Nem szólt, nem mozdult, csak figyelt.

– Ezt nem kellett volna – mondta halkan, inkább a folyónak, mint magának.

A víz még egy utolsót lökött a testen, aztán elengedte. Gergő állt tovább, némán. A rigók éneke mintha egy pillanatra halkabb lett volna.

– Ezt nem kellett volna – ismételte el újra, még egy lépést közelebb lépve. Ahogy a ruhájáról felismerte a vízben ringatózó alakot, egy hatalmas sóhaj szakadt ki belőle.