Szél Dávid

Tabuk és dilemmák a kamaszok nevelésében

Az identitáskereséstől az önállóságig
9-18 éves korig

részlet

Szél Dávid: Tabuk és dilemmák a kamaszok nevelésében ‒ Az identitáskereséstől az önállóságig ‒ 9-18 éves korig

© Szél Dávid, 2023
© Előszó, Hajós András, 2023

Szerkesztő: Tiszóczi Tamás
Szaklektor: dr. M. Ribiczey Nóra
Borító: Láng Zsófia

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Tanács Eszter
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 434 5

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Hajós András előszava

1. Nyitás

2. Elmélet

Történeti kitekintés

Teens, teenagers, tweens, tweenagers

A kamaszkor meghatározása

A kamaszkor eleje

A kamaszkor vége

A kamaszkor szakaszai

3. Dackorszak 2.0

A normatív és az akcidentális krízis

Minőségi és mennyiségi jelenlét

4. Családok, határok, kortársak

Nyolc nevelési alapforma

Öt családtípus

Határképzés

Kortársak

Bullying, cyberbullying

5. Normalitáson innen és túl

Mit jelent (nem) normálisnak lenni?

Kik és hogyan segítenek?

Hogy vannak a kamaszok általában?

Hogy vannak a kamaszok egészen konkrétan?

Honnan lehet tudni, ha baj van?

Kamaszkori bűnelkövetés

6. Tanulás

Alsó-felső átmenet

Intézményváltás

Egy a sok célkitűzési stratégiából

Egy tanulásmódszertani trükk és egy-két tanulásmódszertani know-how

Házi feladat

7. Továbbtanulás

Koncepcionális problémák

Honnan lehet megismerni a jó iskolát?

Honnan lehet megismerni a jó tanulót?

Milyen legyen a középiskola?

Miben, mikor, kinek és hogyan kell döntést hoznia a továbbtanulással kapcsolatban?

Mi van, ha a gyerekem SNI-s vagy BTMN-es?

Mi van, ha a gyerekemet nem érdekli semmi sem? Mi van, ha a gyerekem nem szeretne továbbtanulni?

Min múlik, hogy milyen a felvételi eljárás?

Mi történik a felvételi után?

Érettségi, egyetemi felvételi

8. Drogok

Drogprevenciós alapismeretek – az egyik megközelítés

Drogprevenciós alapismeretek – egy másik megközelítés

Megelőzési és megoldási lehetőségek

Szülőként mikor és hogyan érdemes a drogtémát szóba hozni?

Amikor tényleg baj van

9. Kütyük

Mentalizáció – (megint)

A képernyőfogyasztás lehetséges funkciói

A képernyőfogyasztás tartalma

Gépfüggőség

Kiberbiztonság

Alternatívák

Riogatás helyett – egy másik narratíva

10. Szex, szexualitás, szerelem

Biológiai redukcionizmus

Lehetetlen törvények

Ellentmondásos viszony

Szexuális nevelés otthon

Segítő oldalak és könyvek

Szerelem és szex

Magánélet

Szexuális erőszak

Szexuális kisebbségek

11. Pornó

Pornó prepubertáskorban

Pornó kiskamaszkorban

Pornó középkamaszoknál

Pornó nagykamaszkorban

12. Testékszerek, tetoválások, öltözködés, hajviselet

Testékszerek

Tetoválás

Öltözködés és hajviselet

13. Pénz, zsebpénz

Fényév távolság

Ellentmondásos viszony

Zsebpénz

14. Klíma-, háború- és jövőszorongás

Három az egyben

A szorongás lélektana

A zárt gondolkodás pszichológiája

Tényszerű, érzékeny őszinteség és kreatív öncsalások

15. Zárás – hogyan segítsük a gyereket a kiröppenés felé vezető úton

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Magyarázó jegyzetek

Hajós András előszava

Ritkán ajánlok könyvet másoknak, pláne nyilvánosan, írásban. Minek álljak én más bukásának az útjába!? Amúgy meg, nem is értek semmihez, délutánra néha már a reggeli gondolataimmal sem értek egyet. Persze végeztem egyetemet, tanultam pedagógiát, pszichológiát is, és felneveltem félig két gyereket. Az olvasóra bízom, hogy vajon két egész gyereket félig, vagy két felet teljesen… Én nem tudnék rá válaszolni. Ők időnként elmondják, hogy nevelésük során mi mindent rontottam el. Én ilyenkor belül ünnepelek, hisz nekem mondják! Valamit tehát talán mégis jól csináltam.

Különben is: az, hogy van két gyereke az embernek, a TikTokra elég, szakirodalomba azonban kevés. Miért merészeltem mégis eleget tenni Dávid felkérésének? Mert elolvastam a könyvet, és az első perctől megragadott valami a sorok közül-mögül. A szemlélet, a hozzáállás. De mi az, hogy „szemlélet”?

Sajnos ma már divatjamúlt, hogy egy szerző szerény. Ritka, ha egy könyv nem a soraival akar tanítani, hanem sorközeivel. Ma a direkt tanítások, hangzatos és rövid megmondások korát éljük. Az interneten minden második influenszernél van egy felbrandelt kulcs az élethez. Jobb sorsra érdemes tudósok is igyekeznek spontánra sminkelve és bevilágítva összefoglalni életművüket harminc másodpercben. Nehogy a genZ elkattintson, mert utánafut a szponzor is!

Korunk a hangzatos, kérészéletű internetigazságok függője. Mindenki megmond, vagy éppen megtagad, lehetőleg véglegesen, de legalábbis holnap reggelig. Ez a médiakörnyezet málnalekváros mézbonbonként vonzza magához agyunk cukorfüggéshez hasonló szomjazását a gyors és egyszerű igazságokra.

„10 szabály, ami..” – ha így kezdődik valami, én megőrülök. De akkor is, ha 6 vagy 12… Nincs olyan, hogy tíz szabály. Aki a gyerekét tízszabályok szerint akarja nevelni, az szabályszerűen elbukik. Persze vannak tudományos megfigyelések, van évszázadok alatt felgyűlt gondolkodói és gyakorlati tapasztalat is. Vannak társtudományos eredmények, megdöbbentő újdonságok, divatok, korszellemek, de tündöklő tévutak, csalfa remények is. Ezekből aztán mindig összeáll egy tudomány mai állása.

De hogy a másik emberhez való viszonyunkban, ebben a titokzatos társastáncban nagybetűs Tények lennének, azt kétlem. Megmásíthatatlan vakhittel, irányváltás nélküli kegyetlen meneteléssel az Északi-sarkot lehet felfedezni, nem egy emberi lény lelkét. Pedig a tét jóval nagyobb egy jégbe tűzött zászlónál. A tét ‒ gyermekeink élete.

Mire építhetünk akkor? Hisz szeretnénk egyre okosabbak lenni, egyre jobban csinálni. A gyerekeinkkel legalább, ha máshol már nem sikerült. Erre való a jó szemlélet. Ezért szerettem és ajánlom ezt a könyvet, mert ez érthető ki belőle. Bár rengeteg tudás és tudományos ismeret is olvasható benne, ez a könyv nem lesz user manual, nincs a 45. oldalon, hogy mitől mos fogat a gyerek. De ha befogadóan végigolvassuk, megérthetjük belőle, hogy mennyi mindent nem tudtunk, vagy szőnyeg alá sepertünk, vagy éppen jól csináltunk ösztönösen. A könyv nagy erénye, hogy nem csak rólunk, felnőttekről szól. Szeretem, hogy Dávid érti, ebben az egészben mégiscsak a gyerek a lényeg. Ez a könyv azt a szemléletet sugallja, ha jobban akarjuk csinálni, először figyeljünk és értsünk meg többet. Ebből a hozzáállásból még soha nem volt baj. Tessék kérem ezt a könyvet hagyni nyugisan belénkfolyni!

Azért én sem bírom ki, hogy a végére ne mondjak hangzatos kulcsigazságot. Ha én könyvet írnék a gyereknevelésről, annak az lenne a címe, „A Gyerek Nem Birtokos Eset”. A tartalom összesen egy mondatból állna: nem nekünk vannak gyerekeink, hanem mi lettünk az ő szüleik.

Szerencsére azonban nem kell könyvet írnom, mert Dávid megint írt egy jobbat, úgyhogy olvassák el ezt!

Hajós András

dalszerző, producer

(és könyörgöm, emberek, ne fel iratkozzanak, hanem be!)

„Csak befelé vezet kiút”

Platon Karataev

„I knew all the rules, but the rules did not know me”

Eddie Vedder

„Ha valakit meg kell nevelnünk,

akkor mi magunk vagyunk azok.

S a gyerekkor védelméért sem tehetünk többet,

mint hogy a felnőttkort elviselhetően éljük le.”

György Péter

1. Nyitás

Bérmálás, bár és bát micvá, szembe csepegtetett mérgező folyadék, krokodilmintásra szabott bőr. Különböző kultúrák és különböző vallások szertartásai ugyanazt a célt szolgálják: átemelni a gyereket a felnőttkorba.

Valami egészen hasonlót szolgál a kamaszkor is. Csak éppen éveken keresztül.

Míg viszont egy beavatási rítus eleje és vége elég egyértelműnek tűnik, addig a kamaszkornál ez koránt sincs így. Bizonytalan a kezdés időpontja, de körülbelül kilencéves korra tehető (hogy miért így gondolom, arról a következő fejezetben lesz szó), a vége viszont teljes homályba vész. A kettő közötti időszak pedig összetett, ellentmondásokkal teli, szép és borzasztó, könnyű és végtelenül nehéz, megható és idegesítő, minden és még annál is több egyszerre.

Így aztán a szülőnek is mindennek és még annál is többnek kell lennie, hiszen a kamasz gyerekhez éppúgy meg kell tanulnia alkalmazkodni, mint az éjszakát nem átalvó, bepisilő, botladozó, gügyögő gyerekhez.

A kamasz gyerek ugyanis nem egy új gyerek. Ugyanaz, aki korábban is volt, csak közben mégis teljesen más lett. A szülő viszont nem a kamaszkor zavarba ejtő, idegen vagy éppen eszköztelen pontjain csöppen bele a gyereke életébe, még akkor sem, ha az sokszor nem különösebben rokonszenves. És ahogy a kamasz, úgy az őt nevelő (?) szülő sem új alapesetben, őt sem akkor delegálták a családba.

A kamaszok viszont csak a múltjukkal, gyerekkorukkal együtt értelmezhetők. És ahogy a gyerekeket, úgy a kamaszokat sem kell megváltoztatni. Kísérni kell, támogatni, számukra elérhetőnek lenni, elfogadni, megérteni őket, belülről, mélyen megérteni. Erre ugyanis igazán szükségük van.

Ezzel kapcsolatban bonyolult dilemma merül fel. Mégpedig az, hogy a Tabuk és dilemmák a gyereknevelésben – Az altatástól a szexedukációig – 0-9 éves korig című könyvemben (amely e mostani kötet előzményének tekinthető) több olyan témáról is szó esik – szex és szexualitás, pornó, kütyük, iskolai erőszak, bullying, érzékenység, érzékenyítés, titkok –, ami itt is fel fog merülni. Ismételni nem szeretném magamat, de kihagyni sem lehet ezeket a témákat – röviden, ehhez a korosztályhoz igazítva tehát ezekről itt is lesz szó. Érdemes elolvasni azt a könyvet is, ugyanakkor ez a kötet az előző ismerete nélkül is érthető lesz.

És ahogy az előzménye, úgy ez sem annyira gyereknevelési, sokkal inkább szülőnevelői könyvnek nevezhető. Annál is inkább, mert Kőrössy Judit pszichológus 2006-os könyvéből tudjuk, hogy a szülők többsége – azt hiszem, teljes joggal – úgy gondolja, hogy a gyerekek egy- és hároméves koruk között nevelhetők a leginkább, és talán még hatéves korig is formálhatók valamelyest, ezt követően azonban a szülői nevelés egyre kevésbé hatékony. Emellett a szülők szerint a gyerekek nem növik ki a negatív tulajdonságaikat, viszont abban szintén elég határozott állásponton vannak, hogy az iskolában alakul ki a személyiségük alapja. Azt sejtem, hogy sokkal inkább a kortársak egyre erősödő hatása miatt, és nem azért, mert a Nemzeti Alaptanterv (NAT) annyira nagy hangsúlyt fektetne a gyerekek önismeretének, önreflexiójának fejlesztésére.

Most még, itt a Nyitásban az a fontos, hogy az előzményhez hasonlóan ez a könyv is méhkasokba nyúl, mítoszokat rombol, tabukat dönt, dilemmákat vázol fel. Nem azért, mert ebben lelném élvezetemet, hanem azért, mert ez az időszak is tele van tévhitekkel és legendákkal, félreértésekkel és csúsztatásokkal, amelyekhez valamiért ragaszkodunk. Vannak olyan témák is, amelyekkel kapcsolatban rengeteg sztereotípia és előítélet áll a valódi megismerés útjában, ezeket is megpróbálom lebontani.

A mítoszoknak egyébként jóval tovább gyűrűzik a hatásuk, és sokkal messzebbről is érkezik, mint gondolnánk. A társadalmunkat ugyanis mítoszok tartják egybe. Felicia Pratto amerikai szociálpszichológus és kollégája, a volt Fekete Párduc Jim Sidanius szerint a „legitimáló mítoszok olyan, attitűdöket, értékeket, hiedelmeket, sztereotípiákat és ideológiákat magukba foglaló gondolatrendszerek, melyek a társas értékek egyenlőtlen eloszlásának gyakorlatát igyekeznek erkölcsileg és intellektuálisan igazolni”. Az elsőre bonyolultnak ható mondat mögött egyszerű az üzenet: azért használunk mítoszokat, mert igazolnak egy igazságtalan rendszert. A gyereknevelés és így a kamaszkor kapcsán is érvényben tartunk néhány mítoszt, amelyekkel a saját ügyetlenségünket, tanácstalanságunkat, ijedtségünket, kétségbeesettségünket igyekszünk palástolni. Ilyen lesz például a 3. fejezetben kifejtett intenzív vagy tökéletes szülőség mítosza is.

A kamaszkor kapcsán könnyű lenne közhelyekbe belefutni, ezért igyekszem túllépni azon, hogy nem, a kamaszok még akkor sem borzasztóak, ha egyébként néha tényleg azok. Csak nem értjük őket eléggé. Mert ezt már annyian leírták, elmondták. Ahogy egy csomó egyéb témáról is elérhető már könyv és cikk, podcast és előadás, közben viszont mégsem érzem, hogy a kamaszkor olyan szépen és bőkezűen lenne tárgyalva, mint a várandósság, a szülés és az első egy-két év időszaka.

A kötet fejezetei egy-egy nagyobb, tabukban és mítoszokban, konfliktusokban és dilemmákban dúskáló problémát járnak körül. Az aktuális kutatási eredmények és szakirodalom, a témát jól megvilágító szakkifejezések ismertetése mellett zenei, irodalmi és filmes utalások is bőven lesznek majd: mert a tudomány be-, átszivárog a popkultúrába, a hétköznapok kultúrájába, és fordítva: a tudomány a hétköznapok problémáival foglalkozik. Szóval bőségesen lesznek számok és százalékok és mindenféle idézetek. Emellett a való életből (nem feltétlenül az enyémből) és a terápiás munkámból vett példákkal illusztrálom a fejezeteket. Ezek természetesen úgy szerepelnek, hogy a személyek beazonosításának még az igénye se merülhessen fel, hiszen nem ez a cél. Még akkor sem, ha egyébként lehet, hogy sokan végül mégis magukra vagy másra ismernek. Az ugyanis cél, hogy a történetekkel lehessen azonosulni, de lehessen belőlük tanulni is. Ezek között a történetek között lesznek kézenfogósak, kicsit talán szájbarágósak és nagy szabadságot hagyók is, attól függően, hogy milyen a téma.

A fejezetcímek elég egyértelműen behatárolják, miről esik szó. A tolerancia és az empátia, a nemek egyenlősége, a családi titkok és a transzparens kommunikáció, a tudatosság és a tudatosítás, a tiltás, az engedés és az elengedés, valamint a felelősségvállalás és a nyitott gondolkodás nem szerepel a tartalomjegyzékben, a sorok között viszont elég hangsúlyosan igen.

Előre szólok, nem garantálom, hogy egy kamasz gyereket nevelő család élete teljes egészében megoldódik, ha az elejétől a végéig elolvassa és memorizálja ezt a könyvet. Még csak az sem biztos, hogy sokkal kevesebb lesz a konfliktus, probléma. Jó eséllyel így is, úgy is bele fog a szülő néha gyalogolni a gyereke lelkébe. A cél inkább valahogy annak elfogadása, hogy a problémák a kamaszokat nevelő családok életének szerves részei. Ahogy egyébként a közös nevetések, a jó élmények és annak az öröme is, hogy egyre nagyobb, egyre értelmesebb az a gyerek, aki csak nemrég született, és akivel a kamaszkor végére már komoly, felnőtt dolgokról is lehet beszélgetni.

Ez a könyv tehát nem használati utasítás, és nem is mondja meg a tutit. Irányt, szemléletet próbál, szeretne adni.

Kezdem is rögtön azzal, hogy bár kamaszkorról beszélünk, maga a fogalom több szinten értelmezhető, ráadásul a szinteken belül sem egységes a jelentése:

•egy csomó alszakaszból áll, amelyek olykor átfedésben vannak egymással;

•nagyon máshogy zajlik a kamaszkor szerencsésebb társadalmi közegben, mint a társadalom peremén;

•egy-egy társadalmi rétegen belül is nagy különbségek lehetnek, nagyon más kihívásokkal, problémákkal szembesül ugyanis egy kamasz egy konzervatív vagy egy liberális, egy magasan kvalifikált vagy egy alacsonyan kvalifikált, egy gyakorló vallásos vagy egy ateista, egy sokgyerekes vagy egygyerekes családban, máshogy zajlik az élete egy elvált vagy egyedülálló szülővel együtt élve, hogy a nukleáris, a mozaik- és többgenerációs családokról ne is beszéljünk;

•aztán nagyon más ez az időszak egy nagyvárosban, egy kisvárosban vagy falun, nagyon más Indiában, Kanadában, Svédországban vagy Bulgáriában. Mindennel és mindenkivel persze ez a könyv sem tud foglalkozni, így aztán a bolgár és kanadai kamaszkorról kevéssé lesz szó, a hazairól annál inkább;

•még két teljesen azonos társadalmi, kulturális, politikai, gazdasági közegből származó gyerek esetében sem ugyanolyan ez az életszakasz. Gondoljunk csak egy olyan testvérpárra (lehetnek ők akár ikrek is), akik közül az egyik lázadva, a másik magába fordulva éli meg a tízes éveit, az egyik hamar letudja a kamaszkort, a másiknál hosszan elnyúlik;

•még egy adott kamasz is sokféle lehet, az egyik nap kenyérre lehet kenni, máskor nincs is kenyér.

Szóval akármilyen szűkre vesszük is a társadalmi mintát, a kamaszok mindig sokfélék lesznek, mindig sokféle lesz a kamaszkor. Ennek a komplexitásnak a szem előtt tartásával igyekszik ez a könyv megfogni mindazt, amit a kamaszkor jelent. Vagy mindazt, amit nem jelent.

A kamaszkor ugyanis leginkább megjósolhatatlan, beskatulyázhatatlan. Annál is inkább, mert a kamaszok nem is nagyon szokták engedni, hogy beskatulyázzák őket. Mindegyik úgy érzi, hogy egyedi, még akkor is, ha látványosan pont ugyanúgy öltözködik, pont ugyanazt a zenét hallgatja, pont ugyanúgy beszél a szüleivel, mint a többiek. Kikéri ő magának, hogy ugyanolyan.

Brian: You’re all individuals!

Crowd: Yes! We’re all individuals!

Brian: You’re all different!

Crowd: Yes, we are all different!

Man in crowd: I’m not…

És valóban. Nem nekünk, szülőknek kell döntenünk arról, hogy a gyerekünk ugyanolyan-e, mint a többiek, még akkor sem, ha kívülről sokszor úgy is néz ki.

Most már mindjárt kezdődik a könyv, de a Nyitásban még hoznom kell egy analógiát, ami szerintem egész jól leírja a kamaszkor során a szülő-gyerek együttműködést.

Egy olyan környéken élünk, ahol alig vannak főútvonalak, 20 km/h-val szabad csak közlekedni, minden utca azonos rendű, ami azért is zavarba ejtő, mert közben azért vannak szélesebb és kevésbé széles utcák is. No meg minden utca kicsit dimbes-dombos is, tehát nem mindig könnyű belátni a kereszteződéseket.

Amikor vezetni tanultam, a bizalmi elv volt az egyik első dolog, amiről a KRESZ-oktatónk beszélt. Azt mondta, hogy bízni kell a másikban, a többi közlekedőben. Ha ugyanis nem bíznánk abban, hogy a többi autós és gyalogos úgy alapvetően betartja a szabályokat, akkor megbénulna a forgalom. Akkor megállnánk még a zöldnél is, benéznénk minden utcába, még akkor is, ha főútvonalon megyünk.

Nyilván mindig lesznek olyanok, akik megszegik a KRESZ-t, de erre nem lehet építeni. Én sem erre építek, bízom a KRESZ-ben, bízom a bizalmi elvben, bízom az emberekben, mégis, ha kocsival indulok el itthonról, az első keresztutcán mindenképp benézek balra is, mert pontosan tudom, hogy a vezetők zöme nem néz be jobbra, azaz nem néz be a mi utcánkba, oda, ahonnan épp jövök, és nem is tartja be a 20-as sebességhatárt. Ha itt a KRESZ és a bizalmi elv szerint vezetnék, jó eséllyel már nem élnék. Pedig van ám egy azonos rendű utcák találkozására, tehát a jobbkéz-szabályra figyelmeztető tábla a kereszteződés előtt. Két és fél éve lakunk itt, tegnap vettem észre. Viszont ha jön kocsi balról, és nem áll meg, azért dudálok egyet, hátha legközelebb eszébe jut az a jobbra tekintés.

Szóval kényes, érzékeny és életveszélyes egyensúly ez. És valami ilyesmi a szülőség is. Alapvetően ott a bizalmi elv, de azért figyelni kell. Általában is, de a kamaszkor során aztán pláne. És minél jobban halad előre egy gyerek ebben az életszakaszban, annál inkább így lesz ez. Ha a szülő nem bízik a gyerekében, minden utcába benéz, akkor lelkileg megfojtja, megnyomorítja őt, ha viszont teljesen a bizalmi elvre épít, akkor könnyen lehet, hogy a gyerek olykor azért visszaél a bizalommal.

Ahogy arra majd a 3. fejezetben rá fogok mutatni, nem is annyira különbözik egymástól a dackorszak és a kamaszkor, mindkettőnél a régi határok feszegetése és az újak megtalálása a cél, csak a dackorszaknál az újakat sokkal inkább a szülő jelöli ki. A kamaszkorban viszont az új határokhoz sokkal kevesebb köze lesz már a szülőnek. Legalábbis elsőre tűnhet úgy. És ez még csak nem is biztos, hogy baj.

Innen nézve (és sok más irányból nézve is) tehát a kamaszkor a kiporciózott, finoman adagolt szülői hátrább lépés és felülemelkedés időszaka. Ehhez kívánok minden kilenc és tizennyolc év közötti gyereket nevelő szülőnek sok sikert. Menni fog!

Felhasznált betűtípus
Petrona – SIL Open Font License