részlet

© Kurucz Adrienn, 2023

© Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

Borítófotó: Bánky Vilma az Összeesküvők (Two Lovers) című filmben
Donaldson Collection / Getty Images

Borítóterv: Sipos Géza

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 838 9

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Csak dalolt a szerelemről a nemzet pacsirtája
Blaha Lujza

A színésznő, aki a saját síremlékét látogatta
Jászai Mari

Egy kalandos élet színházak és szerelmek között
Apraxin Júlia

A színjátszás uralkodónője, aki túlélte önmagát is
Rákosi Szidi

Cselédsorból a színpadig
Hegyi Aranka

A titokzatos színésznő, aki miatt Molnár Ferenc öngyilkosságot kísérelt meg
Varsányi Irén

A Dolly Sisters tündöklő, tékozló szomorúsága
Deli Janka és Deli Rózsi

Akinek a fogyókúra okozta a vesztét
Lábass Juci

A szőke csoda
P. Márkus Emília

A gyerekeivel fizetett az álmaiért
Putty Lia

Az operett csillaga és számkivetettje
Bársony Rózsi

A némafilmek magyar világsztárja
Bánky Vilma

Aki tudta, hogy kell milliomost fogni
Biller Irén

Az igazi Tündérlaki lányok varázslatos élete
A Gombaszögi testvérek

A magyar film egyik legnagyobb sztárjának tragédiája
Ágai Irén

A komika, akinek bolyongás lett a sorsa
Vaszary Piri

Megmentette a férje életét, aki később végzett vele
Bajor Gizi

A színésznő, akitől elvették az állampolgárságát
Muráti Lili

Akinek sikerült színészként befutnia Amerikában
Darvas Lili

A színésznő, aki inkább lemondott a sztárságról, mint hogy jelentsen a férjéről
Krencsey Marianne

A Meseautó ünnepelt (és nagyon magányos) sztárja
Perczel Zita

„A parókák és a lelkek nem őszülnek”
Gobbi Hilda

„Ahány szerepet játszottam, annyiszor születtem újra”
Makay Margit

Aki 70 évesen lett filmsztár
Patkós Irma

Sugar Daddy emelte ki a balettkarból, egy ország borult a lába elé
Honthy Hanna

A mindig megbocsátó asszony és az imádott díva
Bulla Elma

Egy legendás szerelem a Filmgyárból
Turay Ida

Eleganciája osztályidegenné tette
Temessy Hédi

Szerelme is követte a halálba
Domján Edit

„Jobb, ha akkor nevetnek, amikor én akarom”
Schütz Ila

Az idézetek forrásai

A képek forrásai

Előszó

Amikor kicsi gyerek voltam, sok időt töltöttem néhai dédanyám húgánál, Silippio Gizellánál, akit az egész család Tántinak hívott. 1906-os születésű volt, tehát már akkoriban jócskán hetven felett járt, de olyan szép volt, mint egy megőszült baba. Én így emlékszem rá legalábbis.

Amikor húsz évvel később, nem sokkal a halála előtt már ágyban fekvő beteg volt, én pedig felnőtt nő, fésűt kért azonnal, ha meglátogattam, és rendbe tette szép, hófehér haját ránctalan, makulátlan homloka felett. Hogy az ő egyik kedvenc szavát használjam: nett volt mindhalálig.

A horgolt terítők, a Thonet-székek és a színésznők iránti rajongásomat tőle örököltem. Emlékszem, a vasárnapi ebéd után, amikor Bátya (őt meg így hívtuk), a férje elszundított a konyhai sezlonyon, mi Tántival betelepedtünk a szobába, és fahéjas, porcukorral megszitált almás pitét eszegetve néztük a televízióban a régi filmeket sötétedésig. Lila ákác, Meseautó, Hyppolit, a lakáj, Halálos tavasz… Ezek a filmek ugyanúgy meghatározó élményeimmé váltak, mint a (nem Tántival nézett) Vuk, A Tenkes kapitánya vagy a Mézga család.

Nem felejtettem el, Tánti micsoda rajongással emlegetett évtizedekkel korábbi sztárokat, akiket már az én generációm sem igen ismert, de ő még moziban, színházban látta őket jobbára a két világháború között, és a babáimnak a nyolcvanas években is olyasféle ruhakölteményeket varrt a lábbal hajtós Singer varrógépén, amilyeneket a néhai, csodált dívák viseltek. Így, anélkül, hogy tudatában lettünk volna, mini Szeleczky Zitákkal, Ágai Irénekkel és Bajor Gizikkel játszottunk a húgommal.

Ha nincs Tánti, nincs ez a könyv sem. Az ő hiánya tört fel bennem, azt hiszem, negyedszázaddal a halála után, ezért kezdtem el régi színésznők után kutakodni, hogy aztán a megrajzolt portrék otthonra leljenek, sorozattá váljanak a WMN magazinban. És ahogy egyre több egykori díva sorsát ismertem meg, úgy tudtam meg egyre többet azokról az évtizedekről is, amelyek szeretett rokonom fiatalkorát jelentették. Személyes történeteit csak nagyon vázlatosan ismerem, nem mesélt magáról sokat. Annyi azért kiderült, hogy nehéz sorsa volt, többször küldte padlóra a történelem, sokat költözött, sokszor nélkülözött, gyerekként vesztette el egyszerre két imádott testvérét is spanyolnáthában. De mindig talpra állt, és egész életében a családjáért élt. Mivel saját gyereke nem születhetett, mások gyerekeit nevelgette: kicsit mindenki anyja lett. Mély csodálat és hála tölt el, ha rá gondolok, immár a felnőtt nő értő csodálata és hálája, nem a kisgyerek rajongása, és azért is írok róla, hogy alakját valamiképpen megőrizzem az utókornak – a gyerekem sajnos már nem ismerheti meg másként.

E harminc színésznőportré hasonló célból született. Mivel színházban már réges-rég nem láthatjuk ezeket a különleges nőket, a filmjeiket pedig – főként ha némafilmekben játszottak, amelyeknek jelentős része megsemmisült – már csak egy szűk réteg nézi, lassan egészen elfelejtkezik róluk a világ. Pedig itt voltak egykor, és emberek százezreire voltak a művészetük (és a sorsuk, példamutatásuk) által hatással. Élettörténetük pedig olykor sokkal, de sokkal izgalmasabb, mint bármelyik forgatókönyv.

✠

2023-ból visszatekintve úgy tűnhet, a 19. századi vándorszínészek élete varázslatos volt, óriási szabadság egy merev szabályokkal terhelt korban. A romantikus elképzelésekkel szemben azonban az igazság az, hogy hivatásuk sok nélkülözéssel és szenvedéssel járt: a tél hidege, az éhség, a végtelen zötykölődés a szekéren ellenpontozta a tapsot és a szerény fizetséget.

A név, amelyet mindenki hallott már ebben az országban: Déryné Széppataki Róza. Ő még a szerencsésebbek közé tartozott. Hiába volt óriási sztár fiatalon, 1847-ben visszavonulván, korábban szintén színész, akkoriban már jószágigazgató férjénél volt kénytelen meghúzni magát, akitől addig nem véletlenül élt külön: a férfi durva ember volt.

Ugyanakkor a színpad a nők számára minden veszélyével együtt szinte egyedülálló karrierlehetőséget biztosított. Gondoljunk bele, hogy az egyetemek kapui 1895-ig zárva voltak előttük, és akkor is csak az orvosi és a bölcsészkaron engedélyezték a tanulmányaikat!

A 19. századi színésznők leggyakrabban lecsúszott, kisnemesi családokból kerültek ki, és sokszor színészdinasztiák gyermekei voltak, mint a legnagyobb sikereit külföldön arató Bulyovszkyné Szilágyi Lilla vagy Jókai Mór felesége, Laborfalvi Róza, aki az 1837-ben megnyíló Nemzeti Színház vezető színésznője lett. Számukra a színészet társadalmi felemelkedést, autonómiát és a meggazdagodás lehetőségét is jelentette a művészi ambíciók kibontakoztatása mellett. Ám társadalmi megítélésük kettős volt: rajongtak értük, ugyanakkor lenézték őket. Jól tükrözi ezt, hogy a Jókai–Laborfalvi házasságot még Petőfi Sándor is ellenezte, nemcsak a nő hivatása miatt, hanem mert volt egy házasságon kívül született gyereke is.

Míg az alacsony sorból származó lányoknak a színpad szerencsés esetben az előbbre jutást, az önálló pénzkeresetet és a jó partihoz segítő foglalkozást biztosíthatta, a felsőbb osztályok utódai számára a színészlét szégyent jelentett, lecsúszást. Így aztán az arisztokrácia lányait tiltották is a színészi hivatástól, ők legfeljebb jótékonysági előadásokon léphettek fel, és ha mégis a professzionális utat választották, óriási áldozatot kellett hozniuk. Az 1830-as születésű, orosz anyanyelvű Batthyányné Apraxin Júlia, de még a kiegyezés után húsz évvel világra jött némafilmsztár, Putty Lia is a gyerekeivel fizetett a sikerért.

Apraxin Júlia, miután férjét elhagyta, egy ízben apácaruhában próbált a gyerekei közelébe jutni, de rajtakapták, és férje a szolgálókkal dobatta ki. Köreiben már irodalmi működése is szokatlan volt, de botrányosnak mégis inkább színésznői karrierjét tartották. Az övéi elutasították, a közönség ugyanakkor csodálta benne a rangjáról önként lemondó asszonyt. A Habsburgokhoz sok szálon kapcsolódó Apraxin Júliából az 1860-as években a magyar nyelv és kultúra szószólója és mecénása lett, lelkesen tanult magyarul, ezen a nyelven szavalt, sőt egy rövid ideig lapot is kiadott (a Budai Lapokat), amelyben magyarul publikált. Drámákat és regényeket is írt, mégis inkább az foglalkoztatta vele kapcsolatban az embereket, hogy pompás ruhákban korzózott, szórta a pénzt, nagy házat vitt, magánélete pedig viharos volt. Az újságírók imádták, sokat írtak róla.

Putty Liát, látva színpad iránti nagy szerelmét, először zárdába dugták a rokonai, majd tizenöt évesen férjhez adták a szomszéd földbirtokoshoz. Tizenhét évesen már anya volt, három évvel később azonban lerázta a rárakott béklyókat, elhagyta a családját, férjétől elvált. Gyerekeit ettől kezdve nem látogathatta, arisztokrata családja megszakította vele a kapcsolatot, anyagilag is kisemmizték. Kanadában élő dédunokája mesélte nekem, hogy Putty Hollywoodból küldözgette lányainak a csodaszép babákat, drága ajándékokat, de az apa nem árulta el, kitől jönnek a mesés csomagok, és az anyjukról sokáig azt hitték a gyerekek, hogy meghalt.

Az alacsonyabb sorból származó lányokat ezzel szemben a kiegyezés után már kifejezetten bátorították a szüleik a színészetre. Hisz olyan női sorsok álltak előttük példaként, mint az egy évben, 1850-ben született Jászai Marié vagy Blaha Lujzáé.

Jászai Mari, a Nemzeti Színház ünnepelt tragikája modern nő volt ezer szempontból, szabad és öntörvényű. Amellett, hogy csodálatos színésznő volt, látni fogjuk, hogy korának művelt nagyasszonya is: folyton tanult, képezte magát, írt, fordított és publikált, hallatta a hangját, és nem érdekelte, mit beszélnek róla az emberek. Élvezte az életet, amennyire csak lehetett, és úgy, ahogy ő akarta. Utazott, szeretőket tartott, királynőként ünnepeltette magát, de a színháznak nem volt nála alázatosabb szolgálója. Nagyon mélyről jött, szegény és bántalmazó családból, és később ezt a tényt nemhogy nem szégyellte, de imidzse részévé tette, hogy saját erejéből küzdötte fel magát a csúcsra. Befolyásos férj nem állt a háta mögött, Kassai Vidortól, a komikustól két év házasság után elvált. Az egykori iskolázatlan, tinédzser markotányosnő húszévesen már Shakespeare-t játszott, a Nemzeti Színház ünnepelt művésze lett. Emellett írt is: karcolatokat, jegyzeteket, visszaemlékezéseket, vallomásokat, leveleket, de a magazinos műfajok is vonzották: voltak divattanulmányai, úti beszámolói, értekezett sokat színházról, sőt reflektált a női emancipáció kérdéseire is. Folyóiratokban, napilapokban publikált, többek közt A Hétben, a Pesti Naplóban, az Új Időkben.

Kortársa, Blaha Lujza, akit a „nemzet csalogányaként” emlegettek, akkora sztár volt, hogy pesti erkélyéről nézhette végig, amint teret neveznek el róla a hetvenedik születésnapja alkalmából. A temetése pedig, amelyet a korabeli beszámolók Kossuth Lajos búcsúztatásához hasonlítottak, tömegdemonstrációvá duzzadt. A róla szóló fejezetből kiderül majd az is, miért volt Blaha Lujza Budapest történetének is fontos szereplője, hogyan bírta rá többek közt az ő nótáinak ereje a 19. század végén a németajkú pesti polgárokat a magyartanulásra, sőt a nyelvváltásra. Amelyben igen nagy motivációt jelentett a magyar nyelvű színjátszás felvirágzása olyan színterekkel, mint az 1837-től létező Pesti Magyar Színház (a későbbi Nemzeti Színház), az 1861-ben nyíló, rövid életű Budai Népszínház, majd az 1875-ös (pesti) Népszínház, ahol a repertoáron népszerű népszínművek és operettek szerepeltek, míg a gazdagok által látogatott Nemzetiben mentek a fajsúlyos drámák.

A vidéki kőszínházakban ebben az időszakban az évadokon osztoztak a különböző nemzetiségű társulatok. Pécsett, Szegeden, Debrecenben, Kassán, Kolozsváron, Szabadkán, Kecskeméten, Székesfehérváron, Miskolcon, Aradon és Győrben is fogadtak a téli idényben legalább öt hónapra magyar színtársulatot.

A kiegyezés után sokat változott a színházi pálya megítélése. Míg korábban a családok igyekeztek megakadályozni, hogy a gyerekeik komédiásnak álljanak, amely a léha, erkölcstelen élettel és a nélkülözéssel volt egyenlő a szemükben, a 20. század elejére inkább lehetősséggé vált a pálya a nagy kiugrásra.

A színház mint műfaj is megújult, a zenés, szórakoztató népszínházi irány és a nagy klasszikusokat, történelmi drámákat bemutató nemzeti színházas stílus mellé belépett a modern, pezsgő, pikáns polgári színjátszás, amelynek képviseletét az 1896-ra megépült budapesti Vígszínház vállalta.

Egy évre rá lezajlott az első bemutató a leginkább operettekkel és énekes vígjátékokkal operáló Magyar Színházban, amelynek alapítását a kötetben sokszor felbukkanó, sok művész életében meghatározó Rákosi Szidi kérvényezte 1895-ben a fővárosi tanácsnál. Szidi néni fia, Beöthy László lett a vezető, de az igazi irányító a háttérben a mama volt. Ahogy az 1903-as születésű Király Színházban is, amelyet Szidi Ida nevű húgával összefogva hozott létre. Ott is direktort csinált a fiából. Az ügylet jól sült el, a Király Színház a magyar operett bázisa lett, a színitanoda is átköltözött a színház épületébe.

A századforduló után sorra nyíltak Budapesten a kabarék, varieték és mulatók is, amelyek nemcsak kenyeret adtak a művészeknek, hanem a sztároknak olykor mesés gázsikat is.

Hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy a sztárok iránti őrült rajongás, a bulvárhírek özöne csak korunkat jellemzi. De ez koránt sincs így. Lábass Juci operetténekesnőt például, aki az első világháború utáni korszak egyik nőideálja volt, szőrme- és cipőkészítők ostromolták, hisz a pesti dámák ízlését erősen befolyásolta, mit viselnek a példaképeik. Lábass rendszeresen szerepelt a címlapokon, az olvasók tudták, mit reggelizik, hol él és kivel, és miféle szerelmes leveleket kap, és azt is, hogy a városban olykor látni lehet, amint elegáns Ford automobilján elsuhan.

Igen, a sztárok életével immár a sajtó is részletesen foglalkozott, virágzott a maihoz hasonló bulvárújságírás – amelynek a második világháború, majd a kommunizmus pár évtizedre véget vetett, hogy aztán a rendszerváltás környékén feltámadjon hamvaiból.

Könyvem portréit olvasva láthatóvá válik majd reményeim szerint, micsoda hódolat övezte a színésznőket már a múlt század elején is. Bulla Elma például kora „influenszere”, ideálja volt, a divatlapok kivesézték, hogyan öltözködik, milyen a frizurája, milyen krémeket használ. Intelligens, művelt nő volt, ám divatot a külsejével teremtett.

Vagy ott van Muráti Lili, aki nemcsak tehetséget kapott útravalóul, de azt is pontosan érezte, mi kell ahhoz, hogy óriási rajongótáborra tegyen szert az ember. A modern, városi lány szerepét alakította hitelesen az életben, akiért megvesztek a férfiak, és akihez hasonlítani akartak a nők: piros sportkocsival vagy motorkerékpárral száguldozott, ennek ellenére mindenhonnan elkésett, de a legfontosabb partikra azért megérkezett, extravagáns ruhákat viselt, és alakját sporttal tartotta karban: lovagolt, golfozott, teniszezett, vitorlázott. A lapoknak készségesen mesélt magáról, édes volt és elragadó, de a tényeket szabadon kezelte, és a titkait megtartotta magának. Az ő ruhái és frizurája is divatot teremtettek: állítólag Budapesten ő viselte az első kétrészes fürdőruhát, és neki volt először miniszoknyája.

Habár a kiegyezés utáni színésznők krémje mesés gázsikat tehetett zsebre, a gazdasági és társadalmi felemelkedéshez, esetleg bizonyos botrányok után a renomé helyreállításához az előnyös férjhez menésen keresztül is vezethetett út.

A szerelmi házasság leginkább a 20. század találmánya. A 19. században a színészek leginkább kollégákkal házasodtak egyrészt praktikus okokból, másrészt mert egy „úriemberre” nem vetett volna jó fényt, ha színésznőt vesz el. Ha mégis megtette, akkor a nő általában felhagyott a mesterségével, hiszen azt a férj gyakorta nem tartotta összeegyeztethetőnek a családanyáktól elvárt erényes élettel. Vízválasztónak számít Laborfalvi Róza egybekelése Jókai Mórral, aki nem tiltotta el nejét a pályától. Laborfalvi amúgy már befutott színésznő volt a férjhez menetele előtt is. Nem volt szokatlan jelenség ez sem: a színésznők életében gyakorta sikereik csúcsán jött létre egy közmegbecsültség szempontjából számukra előnyös frigy, akkor, amikor már anyagilag nem szorultak támogatásra. Persze ez csak a nagy sztárokra volt igaz, az operettprimadonnákra, a Nemzeti Színház művészeire, később a befutott filmszínésznőkre. A kevésbé sikeresek nyomorogtak.

Kijelenthető, hogy a színésznők, mindegy, hogy Déryné koráról beszélünk vagy a 20. századról, mindig is ki voltak szolgáltatva a férfiaknak. „A színházi világ, csakúgy mint abban az időben a nyilvános szféra minden közege, a férfiak irányítása alatt állt – írja A budapesti úrinő magánélete című remek könyvében a Szécsi Noémi–Géra Eleonóra páros. – Férfiak voltak a repertoárról döntő színházigazgatók, az akkoriban (ti. a századfordulón) még a színészek közül kikerülő rendezők, a női közönséget bevonzó bonvivánok, a széles körű népszerűségnek örvendő komikusok, dilettáns és nem dilettáns férfiak írták a darabokat, férfi volt a szinte teljhatalommal bíró intendáns – a szakmai és gazdasági ellenőrzést ellátó főtisztviselő – és persze férfiak voltak a művészet nem mindig teljesen önzetlen mecénásai. A daraboknak hírverést csináló sajtómunkások is a férfinemből kerültek ki, ahogy a rajongó vagy ledorgáló kritikákat is férfiak írták. A színésznők mellett a tánckarba, az énekes kóristák közé, és persze a közönség soraiba keveredtek nők.”1

Ugyanakkor a színésznők iránti rajongás némiképp felülírta az erőviszonyokat: a sztárok igenis beleszóltak a repertoárválasztásba és ki tudtak csikarni csillagaszati gázsikat is akár. Egyszerre volt jelen a nők mélységes kiszolgáltatottsága, szexuális kizsákmányolása és hatalomszerzése, anyagi gyarapodása.

A kezdő színésznőknek viszont mindenképpen pártfogókra volt szükségük az érvényesüléshez. Ezek a pártfogók lehettek az őket gardírozó családtagjaik, az apanázst biztosító szeretők vagy akár a biztonságos hátteret jelentő férjek.

Blaha Lujza például sokat köszönhetett első férjének, a nála 22 évvel idősebb, magyarul nem beszélő Blaha Jánosnak, akihez még anyja kérésére ment hozzá, és aki – bár eleinte csak kézzel-lábbal tudtak kommunikálni – mégiscsak elindította a pályán. Blaha ugyanis szakmabéliként teljes erőbedobással támogatta neje karrierjét, megtanította a zenei alapokra; mai szóval azt mondanánk: menedzselte. Beprotezsálta egy bécsi színházba is, ahol vendégjátékával a fiatal Blaha Lujza nagy sikert aratott.

Független nőnek maradni akkor sem volt ildomos még a századforduló után sem, ha valaki „önfenntartó” volt, és semmilyen téren nem szorult gyámra. Egy színésznőnek ráadásul nagyon meg kellett dolgozni azért, hogy ne tekintsék feslettnek, ezért általános jelenség volt, hogy úgynevezett védőházasságokat köttettek a gonosz pletykák és a szexuális ragadozók ellenében.

Jókainé, Blaháné, P. Márkus Emília (P mint Pulszky, az első férj)… A plakátokon is az asszonynevek szerepeltek rendszerint – erről majd a 20. század szoktatja le a művészvilágot.

Ahogy látni fogjuk, a győri születésű Varsányi Irén (eredeti nevén Wollner Malvin) is úgynevezett védőházasságot választott. Igen szegény családból származott, az anyja pedig úgy vélte, lányának a színészi pálya lehetőséget kínálhat a nyomorból való kivergődésre. Amikor a négy elemit elvégezte, fel is költöztek Budapestre, hogy Malvint beírathassa a színiiskolába. A lány rendkívül tehetségesnek bizonyult, de karrierjén az is sokat lendített, hogy Szécsi Illés gyártulajdonos-földbirtokos nézte ki magának és vette feleségül, aki a Vígszínház egyik alapító tagja volt. A férfi, ha nehezen is, de végül engedte feleségét játszani a házasságkötésük után is, cserébe az asszony kitartóan hozta az elegáns polgárasszony figuráját, a bohémságnak nem engedett teret. Igaz, egyszer ő is megszédült, el is hagyta a családját – amelyhez azonban később hazatért –, erről is mesélek majd a későbbiekben.

Biller Irén apja józsefvárosi borbély volt, és mert a lánya szépen szavalt meg énekelt, benne látta a kispolgári életből való kitörés lehetőségét. Irénke hozta, amit vártak tőle, sőt felül is múlta a papa vágyait, mert híres színésznőként amerikai gyárost fogott magának. A pikáns történetet pedig, ahogy majd a róla szóló fejezetből kiderül, szappanopera-szerű folytatásokban olvasták a kíváncsi pesti polgárok a lapokban.

A tehetős férjjelöltek mellett jó partit jelenthetett a kor színésznőinek a szakmabéli partner is. Ágai Irénnek például, aki filmszínésznőnek készült, nagy segítségére volt álmai elérésében a férje, Székely István rendező (többek közt a Hyppolit, a lakáj és a Lila akác alkotója), aki lehetőségekhez juttatta, több filmjében is szerepeltette.

Olykor abban is segített egy előnyös frigy, hogy egy színésznő megtépázott renoméját helyreállítsa. Bajor Gizivel kapcsolatban még az is sokakban felmerült, hogy csak érdekházasságot kötött dr. Germán Tiborral, a férfi orvosi karrierjének ugyanis jót tett a híres asszony, Bajor pedig lezárta viharos múltját. Nyílt titok volt, hogy nagy szabadságot kért és kapott a férjétől, villájukban – amely ma színészmúzeum, Gobbi Hildának köszönhetően – gyakran vizitelt a budapesti bohém elit, és a kor fontos emberei, akikkel illett jóban lenni: politikusok és művészek. A Bajor Gizi-fejezetben elmondom majd azt is, hogy ez a mindenki számára előnyös házasság micsoda tragédiába torkollott végül.

A jó parti sok színészi pálya célja – és olykor végpontja – lett, de a házasságkötés azért nem feltétlenül jelentette azt, hogy a művészfeleség alárendelte volna magát és ambícióit a férje szeszélyeinek.

Darvas Lilit például nem lehetett betörni. Még a zseniális Molnár Ferencnek sem sikerült, aki manipulatív, narcisztikus macsóként bánt a nőkkel, és a fizikai erőszaktól sem riadt vissza, ha indulatba jött. De Darvasról lepattant, habár házasok voltak egy negyedszázadon át. Az író túl volt már több viszonyon, két botrányos házasságon, párbajjal és némi börtönnel végződő csábításon, amikor a 24 éves Darvast feleségül vette. De emberére talált: a fiatal nő egyáltalán nem volt hajlandó alárendelni magát basáskodásra és féltékenykedésre hajlamos, hiú férje kénye-kedvének. Azért Molnár dorbézolását, ivászatait és kártyaszenvedélyét nagyvonalúan elnézte, igaz, házasságuk 26 éve alatt soha nem éltek egy fedél alatt. Viszont elegáns fürdőhelyekre elment vele nyaralni, sokat leveleztek, és idővel, mondhatni, a legjobb barátok lettek.

Volt színésznő, akinek a férj jelentette a biztos hátországot a művészi pályához, és volt, akinek egy jól szituált szerető. A gyönyörű, félárva Gombaszögi-lányok – mind a négy színésznő lett – például úgy tudtak boldogulni az első világháború előtti Budapesten, hogy a legidősebb lány, Margit feláldozta magát testvérei taníttatása érdekében, és egy gazdag férfi kitartottja lett.

Kortársuk, Honthy Hanna is nagy szegénységből jött, a foltos ruhák, lyukas cipők, a hetedik kerületi szoba-konyhás, udvari lakások világából. Őt tulajdonképpen eladták tizennégy évesen egy negyvenéves, nős, földbirtokos „lovagnak”, ahogy a színésznő nevezte a férfit utóbb. Szeretője anyjával és nagyanyjával egyetemben szép nagy lakásba költöztette Hügel Hajnalkát, mert akkor még így hívták Honthyt, és a csupán négy elemit végzett, ám igen tehetséges, az operaház balettkarában táncoló lány továbbtanulhatott Rákosi Szidi híres színitanodájában. Hogy mi lett ebből a mai szemmel minden szempontból problémás kapcsolatból, az is kiderül majd a későbbiekben.

Az 1918-as születésű Perczel Zita írja visszaemlékezéseiben: „az, hogy egy színésznő mit csinál a színpadon vagy a filmstúdióban, a kisebbik és könnyebbik része volt a művészetének. Az oroszlánrész, a nagy siker a gazdag férj vagy barát volt, akit a színpadon vagy a filmen keresztül szerzett meg.”2

Ugyanakkor portrésorozatomban akadnak olyan színésznők is, akikre ez a megállapítás nem igaz, sőt olyan is, aki egyáltalán nem kért a férfiak gyámságából. Patkós Irma, a vályogházba, sok testvér közé született ceglédi kislány tizenhét évesen Budapestre szökött, és borítékok címkézéséből tartotta el magát, amíg az Országos Színészegyesület Színészképző Iskolájába járt. Későbbi férjének a munkaszolgálat alatt nyoma veszett, Patkós pedig nem házasodott meg újra, gyakorlatilag egész életében csak magára számíthatott, akár primadonna volt épp, akár vidékre visszavonult állattartó, mert ilyen korszaka is volt az életének.

Hegyi Aranka, a cigányprímás árvája is egészen a maga erejéből kapaszkodott ki a cselédsorból és lett a színpad csillaga. Hogy színiiskolába járhasson, nevelőanyjának segített, akinek szódavizes bódéja volt az Erzsébet téren: Aranka mosta napestig a dézsákat és az üvegeket. A tandíj fejében az énekiskolát is takarította. Pár év múlva a lába előtt hevert a közönség.

A világhírű némafilmsztár, Bánky Vilma tisztviselő családból származott, és gépírónőként dolgozott abban az időben, amikor a Star Filmiskolába járt. Kiragyogott a mezőnyből, és tizennyolc évesen már Berlinbe hívták, aztán jött a mesés fordulat: Samuel Goldwyn producer 1925-ben felfedezte, és Hollywoodba vitte. Nem csak filmekben kapott főszerepeket, a Broadwayn is játszott. Nagyon sokra vitte, döbbenetes, hogy ma mennyire kevesen ismerik a nevét hazánkban.

Rákosi Szidi csak öt éven át bírta a házasságot, aztán elvált. Na, vele kapcsolatban aztán fel sem merülhet, hogy a férfiak bábja vagy játékszere lett volna. Mindenkin ő uralkodott, senki sem mert vele ujjat húzni. Volt férje, Beöthy Zsolt esztéta állítólag későbbi házasságkötései előtt mindig felkereste, és megkérte újra a kezét. Miután az asszony elutasította, elvette aktuálisan új menyasszonyát. Vezetéknevére Rákosi Szidi nem tartott igényt soha, de attól kezdve, hogy mint egyetemi tanár méltóságos úr lett Beöthy, Szidi néni azért elvárta a „méltóságos asszony” megszólítást.

Aztán volt nekünk a későbbiekben egy Gobbi Hildánk is, akit a szerepelvárások szintén csak a színpadon érdekeltek. Meg sem próbált úgy viselkedni, ahogy azt elvárták egy nőtől. Szeretett inni, mulatni, cigarettázni, csajozni. Budai villájában együtt élt Temessy Hédi színésznővel. Öntörvényű volt, szenvedélyes, vagány. Megzabolázhatatlan és szabálytalan, karakán és nagypofájú bohém – egy olyan korban, a nagy háborúk utáni Magyarországon, amely a sematizmust, a beolvadást, a főhajtást és a hallgatást preferálta, és még börtön járt a homoszexualitásért.

A színpadi alakítások sajnos nemigen maradnak meg az utókornak, a némafilmek közül is sok elveszett, megsemmisült, és népszerűségüket is elhalványította a hangosfilm megjelenése. Így aztán feledésbe merült, hogy voltak a századfordulón magyar színésznők, akik komoly karriert csináltak külföldön. A már említett Putty Lia és Bánky Vilma mellett szupersztárok voltak például a magyar származású Deli-testvérek: Rózsika és Jancsika. A Dolly Sisters művésznéven fellépő párosnak Párizs, London, New York mulatói gigászi gázsikat fizettek, fényűző életet éltek, uralkodók, filmsztárok, politikusok versengtek a kegyeikért. Ők jelentették a jazzkorszak, az art deco megtestesült nőideálját, vonzerejüket pedig erősen növelte az a tény, hogy egypetéjű ikrek voltak, nagyon hasonlítottak egymásra. Fiús alkat, bubifrizura, tollak és csillogó flitterek: nők milliói akartak rájuk hasonlítani a társasági lapok fényképes tudósításait falva.

A 20-as évek első felében Európa legmenőbb mulatóiban léptek fel, és a lapok rengeteget írtak róluk szerte a világon. Igaz, a táncuknál hódításaik és szerencsejáték-szenvedélyük jobban érdekelte a sajtót. Mindenféle legendák terjedtek róluk: kikosarazott milliomosokról, királyi udvarlókról, csillagászati lóverseny- és kaszinóveszteségekről, gyémántok iránti szenvedélyről, elképesztő ruhakölteményekről. Nyolc házuk volt a világban (köztük akadt kastély is), és nyolc luxusautójuk, kétszáz versenylovuk.

A világszerte nagyon népszerű Molnár-darabok megnyitották az utat Darvas Lili számára is a nemzetközi karrier felé: mivel jól beszélt németül, sokat játszott külföldön, mégpedig Max Reinhardt nagyon menő berlini, majd bécsi színházában. A nácizmus előretörése idején a származása miatt rettegő színésznő azonban 1937-ben az Egyesült Államokba emigrált, pontosabban nem jött haza osztrák filmjének bemutatója után. Gyökeret tudott ereszteni a színházi életben, 1972-ben még Tony-díjat is kapott, amely a legrangosabb amerikai színházi elismerés, a Broadway Oscar-szobra.

Bulla Elma színpadi tehetsége már kisiskolás korában annyira nyilvánvaló volt, hogy Bécsbe küldték tanulni a szülei. Igaz, eredetileg táncosnak készült: orosz balett-tanára volt, és már hatévesen mindenféle ünnepélyeken és esteken szerepelt. Aztán Viscoussi, az olasz mester külföldi turnéra vitte, tíz és tizenkét éves kora között bejárta Európát: művészneve akkor még Munczi Bulla volt. Max Reinhardt, a kor zseniális rendezője 1925-ben csapott le rá, és a következő években az ő színházaiban játszott Bécsben és Németországban. Rengeteget tanult, az angol, francia és német nyelvórák mellett színjátszást a legjobb mesterektől. Tizenhárom évesen már Puckot játszotta németül a Szentivánéji álomban.

Muráti Lili nem lett világsztár, de miután a második világháború után férjével, Vaszary Jánossal emigrált, bemondónő lett a Spanyol Nemzeti Rádió magyar nyelvű órájában. 1948-ban már színházban játszott spanyolul, majd saját társulatot alapítottak férjével, zenés darabokat, vígjátékokat dolgoztak fel, és kisebb szerepeket kapott spanyol filmekben is. Látható egy snitt erejéig az Oscar-díjas Doktor Zsivágóban is. Férje haláláig írt neki szerepeket, darabjaikkal Spanyolországban és Dél-Amerikában turnéztak.

A Muráti–Vaszary házaspár kapcsán meg kell említeni, hogy nagy szerepe volt a magyar színház- és filmművészetben a színházi klánoknak. Ennek az is az oka, hogy a főváros értelmiségi és művészközege rendkívül szűk és belterjes volt a századfordulón. A Rákosiak például a színházi élet „szent családja” voltak, ez volt a gúnynevük. Már esett szó Rákosi Szidiről. Négy testvére volt, és sokra vitték valamennyien. Rákosi Jenő, a legidősebb, nagyhatalmú ember volt, színműíró, rendező, de elsősorban újságíró, a Budapesti Hírlap és más lapok alapító főszerkesztője. Öccse, Rákosi Viktor szintén újságíró lett, a Kakas Márton című élclap szerkesztője. Márta húguk hozzáment egy Evva Lajos nevű férfiúhoz, aki a Népszínházat igazgatta, a Magyar Színházat pedig megalapította. A negyedik testvér, Rákosi Ida jelmeztervező volt, Csepreghy Ferenc népszínműíró felesége.

Ami a Vaszary családot illeti: ennek a famíliának is több tagja fontos szerepet töltött be a kiegyezés utáni Magyarország szellemi életének különféle területén: Vaszary János festőművész volt, testvére, Gábor igazi polihisztorként rajzolt, díszleteket tervezett, kipróbálta magát színészként, és írt is. Vígjátékait többnyire öccse, a színész-színigazgató Vaszary János rendezte, aki a negyvenes évek elején-közepén az Andrássy Színház direktora volt. A fivérek előadásaiban rendszeresen szerepelt Piri húguk, aki szintén kapott egy fejezetet ebben a könyvben, ahogyan János felesége, Muráti Lili is. Mindkét nő magyarországi karrierjét a háború, és a háború utáni politikai változások törték ketté, mint oly sok pályatársukét.

Vaszary Piroska 1944 decemberében hagyta el az országot, és két évet egy bajor menekülttáborban töltött. De vérbeli komikaként itt is minden este színpadon állt a nehéz körülmények ellenére. Később, Argentínában a Magyar Színjátszó Társaság tagja lett Szeleczky Zitával együtt.

Krencsey Marianne-ból a háború utáni, kommunista rezsim besúgót akart csinálni, akkori férjéről, Makk Károlyról kellett volna jelentenie az állambiztonságnak. Krencsey kétszer is határozottan nemet mondott Aczél Györgynek, a későbbi művelődési miniszternek és a kulturális élet fő ideológusának. Ezt soha nem bocsátották meg neki, elfogyott körülötte a levegő, ezért emigrált. New Yorkban kezdett új életet, amely számára a színészkarrier végét jelentette: irodistaként dolgozott.

A történelmi tragédiák Turay Ida életét is erősen befolyásolták. A második világháború előtt már Németországban forgatott, és a siker után felajánlottak neki egy ötéves szerződést Berlinben. De a szerződés aláírásakor azt firtatták, a férje árja-e, úgyhogy Turay faképnél hagyta őket, és hazajöttek. Később a színműíró Békeffi István már itthon sem volt biztonságban. Nem publikálhatott, bujkált, ezért Turay maradt a kenyérkereső. A háború után viszont a hatalom a szemére vetette, hogy dolgozott a nácik uralma alatt, ezért egy évre eltiltották a szerepléstől, azon a címen, hogy háborús propagandát folytatott. 1956-ban hagyták el az országot, tizennyolc év távollét után tértek végleg haza. A közönség azonban nem felejtette el kedvencét, sztár tudott lenni másodszorra is.

Hányféle sors, micsoda asszonyok!

Tartsatok velem, utazzunk együtt vissza az időben! Ígérem, nem bánjátok meg. Sőt, olykor le fog esni az állatok. Így jártam én is nem egyszer, miközben a korabeli sajtót böngésztem, és ezeknek a sok szempontból úttörő színésznőknek az életét kutattam.

Csak dalolt a szerelemről a nemzet pacsirtája Blaha Lujza

(1850–1926)

✠

Talán ma már csak kevesen ismerik Blaha Lujza történetét, ám a Cserebogár, sárga cserebogár vagy a Mi mozog a zöld leveles bokorban című slágerét mindenki ismeri ma is – legfeljebb nem tudja, hogy kit imádott érte Budapest száz évvel ezelőtt. Blaha Lujza akkora sztár volt, hogy azt ma már csak megkísérelhetjük elképzelni. Például azt a jelenetet, amikor a pesti erkélyéről végignézte, amint teret neveznek el róla a hetvenedik születésnapja alkalmából. Vagy a temetését, amelyet a korabeli beszámolók Kossuth Lajos búcsúztatásához hasonlítottak, amelyről tudható, hogy mai fogalmaink alapján is tömegdemonstrációvá duzzadt. Miért volt vajon ekkora kultusza a színésznőnek, aki mind naplója, mind kortársai visszaemlékezése alapján tökéletesen híján volt az allűröknek, és akinek a neve – bár valójában mindig is drámai színésznő szeretett volna lenni – a nótákkal és népszínművekkel fonódott össze örökre?

1. Blaha Lujza egykorú levelezőlapon (1905 után)

Blaha Lujza tér. Budapest egyik legforgalmasabb pontja, nap mint nap keresztezi metróval, villamossal, 7-es busszal a fővárosiak jelentős része, de csak kevesen tudják, kiről is kapta a nevét. Pedig nemcsak a színháztörténetnek volt fontos alakja Blaha Lujza, hanem a város történelmének is. Hogy mást ne mondjak, abban is szerepe volt a nótáinak, hogy a 19. század végén magyarul tudni divat lett a nem magyar ajkúak körében is. Márpedig az 1873-ban Budapestté egyesült Pest, Buda és Óbuda iparos és munkás lakosságának addigi nyelve főleg a német volt, és a tömegesen érkező új lakók között is sok volt a sváb, a zsidó és a cipszer (vagyis szepességi szász).

Ám a századforduló előtt a németajkú lakók zöme gyakorlatilag egy nemzedék alatt nyelvet váltott! És ebben a nyelvváltásban lényeges motivációt jelentett a színház, a magyar nyelvű színjátszás felvirágzása, és az 1837-től létező Nemzeti Színház (ami a Rákóczi út és a Múzeum körút sarkán állt először), majd az 1860-ban dalszínháznak létrehozott Népszínház (a mai Blaha Lujza téren) sztárjai iránti rajongás.

Blaha Lujza mind a két színháznak ünnepelt primadonnája volt az 1870-es évek kezdetétől visszavonulásáig, amely nagyjából a századfordulóra esett. Ekkorra a népszínmű kiment a divatból, a kerületek neve és az utcanevek magyarrá váltak, és Budapest egy 700 ezres lakosú világvárossá fejlődött, amely Európa-szerte híres volt a kulturális életéről, kávéházairól, gyógyfürdőiről és éjszakai életéről.

Szokták mondani, hogy ami a magyar költészetben Petőfi, az a magyar színháznak Blaháné. De előreszaladtunk kissé – lássuk, honnan jött, ki volt ez a lány, aki fontos szereplője, sőt egyik motorja volt e születő metropolisz pezsgésének, aki húszévesen, már özvegyasszonyként megérkezett Debrecenből, és egy pillanat alatt meghódította a közönséget, valamint a kritikusokat egyaránt!

Nos, ő tényleg a színpadra született. Rimaszombat egyik városszéli házában jött világra. Apja, Reindl Sándor, a szabadságharc huszára, Várai néven vándorszínésznek állt. Az anya, Ponti Aloiza szintén színésznő volt, társulatukkal járták az országot. Mivel a szülés épp Rimaszombatnál indult meg, így keveredtek a csizmadia házába. Az 1850. szeptember 8-án született kislányt Reindl Ludovikának keresztelték, de anyja lányneve után Lujzának szólította mindenki.

Kicsi korától szerepelt a társulat darabjaiban, vándorlásaik közben a falusi gyerekektől tanult énekelni. Szépen csengő hangját hamar kamatoztatta a család: ötévesen már nótáztatták a felvonások között a bogárszemű, kedves, szelíd kislányt. Eleinte apja után Várai Lujza volt a művészneve, aztán (mert a papa korán meghalt) gyámapja után Kölesi Lujzaként lépett színpadra. Blaha Lujza majd 15 évesen lesz, a férje nevét átvéve.

Iskolába csak keveset járt, olvasni is egy színésztársa tanította meg. Romantikus vándorélet lehetett az övék, gondolhatnánk, ám a valóság nem túl fényes: nyomor, hideg, éhség, végtelen szekéren zötykölődés volt leginkább a vándorszínészek jussa. Blaháné is azért lett Kölesi Lujzából 1865 környékén, mert az anyja azt remélte, így könnyebb lesz az életük. Lujza pedig megtette, amire kérték. Hozzáment a nála 22 évvel idősebb férfihoz, akivel nem beszéltek közös nyelvet sem, így kézzel-lábbal mutogatva kommunikáltak eleinte, majd egymást tanítgatták németre-magyarra.

De egyébként Blaha János érdeme, hogy felismerte, mekkora tehetség a felesége. Ő – ellentétben a második férjjel – támogatta is Lujza karrierjét. Megtanította a zenei alapokra, mai szóval azt mondanánk: menedzselte. Blaháné 16 évesen Debrecenbe szerződött, aztán a férje beprotezsálta egy bécsi színházba, ahol vendégjátékával nagy sikert aratott, ám hiába tartóztatták, maradni nem akart. Vágyott vissza a hazájába… Azt írta a naplójába: magyarul akar játszani. Németül még mindig elég gyatrán beszélt, bár így is adtak volna neki örömest szerződést.

A férje azonban négy év múlva meghalt tüdőbajban, és Blaha Lujza Pestre költözött: a Nemzeti Színház szerződtette. Ekkor, 21 évesen már híres színésznő volt, a fővárosi közönség nagyon várta a bemutatkozását.

Habár a lelke mélyén mindig drámai színésznő szeretett volna lenni (naplójában többször említi, hogy neki a sírás milyen jól menne…), népszínművekben, operettekben és operákban kapott szerepeket. Kedves, jószívű, közvetlen karaktere, töltött galamb termete, pirospozsgás arca, úgy tűnik, a zenés, könnyed darabokra predesztinálta, míg kortársa, az életben is drámakirálynő Jászai Mari vitte a „sztártragika” vonalat Antigonéjával, Évájával, Gertrudisával.

A népszínművek, amelyek olyan jól álltak Blahánénak a kortársak szerint, a parasztság egyfajta idealizált ábrázolását adták, ám ekkoriban már nemcsak társadalmi ügyekről beszéltek, hanem magánéleti bonyodalmakról is, hisz egy világváros közönségét szórakoztatták a Népszínházban. A népszínmű zenei alapja a műdal, azaz a ma is népszerű magyar nóta volt, tehát a színészektől biztos ének- és tánctudást követelt meg. Blahánénak óriási sikere volt ebben az első perctől kezdve, és még az sem törte ketté a karrierjét, hogy újra férjhez ment, ezúttal egy basáskodó természetű földbirtokoshoz, akit Runyai Soldos Sándornak hívtak. Mintha azért választotta volna a férfit, hogy egyfajta tanulmányútra mehessen a birtokára – ám nem csinált túl jó vásárt, mert a férje erőszakos ember volt, úgyhogy öt év múlva el is vált tőle.

Addigra már volt egy közös gyerekük, a később színésznővé lett Blaha Sári. Akiről viszont szemérmesen hallgat Blaha Lujza naplója: „Sanyika”. Ő kicsivel a házasságkötés előtt született, nem Soldostól. Blaháné törvénytelen gyereke volt, és Blaha Sándor néven államtitkár lett belőle felnőtt korában. Hogy ki az apja, ki volt Blaháné igazi, nagy szerelme, aki után állítólag élete végéig sóhajtozott, nem tudni, de hogy nem a három férje közül az egyik, az biztos.

Sokan találgatták, kiért volt oda a nemzet csalogányaként emlegetett istennő, aki gyakorlatilag elhódította a pesti német színháztól a közönséget, és lenyűgözte még a walesi herceget is, és akibe fénykorában minden férfi (és nő) szerelmes volt egy kicsit. Biztosat nem tudni, de a legvalószínűbbnek az látszik, hogy színpadi partneréért, mondhatni, párjáért, Tamássy Józsefért epekedett szinte egész életében, és talán Sanyika is az övé volt.

Harmadszorra egyébként egy bárót választott maga mellé, egy Splényi Ödön nevű rendőrtanácsost, aki rajongott érte – de ez a frigy sem a nagy érzelmekről szólt a színésznő részéről, habár 28 éven át tartott.

Egyik leghíresebb (és legutolsó) szerepében ma is látható, Csiky Gergely A nagymama című drámájának címszerepét ugyanis némafilmen is eljátszotta 1916-ban, annak ellenére, hogy nem kedvelte a mozit, zavarta a hang hiánya, az elmaszkírozás, a némafilmekre jellemző teátrális mozdulatok.

1926. január 11-én halt meg, a Kerepesi temetőben nyugszik imádott Jókaija szomszédságában. A nemzeti gyász kísérte szertartáson kétszáz fős cigányzenekar húzta a nótát.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Sans Symbols – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License