Gelléri Andor Endre

ELBESZÉLÉSEK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Szomjas inasok

A kékszemű lány

Farsang

Varázsló, segíts

Ukránok kivégzése

Tréfa, csillagok

Ötven

A szerelmes ágyfestő

Hamis pénz

Rablás

A hallgatag hattyú

Egy asszony

Állást szerző novellám

Vera

Ötös

Facipő

Georgi, a borbély

Citera

Messzeség

Vándorlás

A szakácsnő kegyében

Mufics

Hat fillér, Hold-utca

A szállítóknál

Kikötő

Homály

Zsiroskenyér és alma

Zergeszikla

A hárfás

A csákányos

A tolmács

Pármai likőr

Rombolás

Szomjas inasok

(Nyugat, 1931. 23. szám)

Hárman vagyunk a műhelyben inasok – Lajos, Zsiga meg én. Egész nap pöfög a hasas benzinmotor; az esztergakések alatt tiszta rézáru forog: aranypor födi tőle szerszámjainkat. Félórás ebédidő van: se enni, se pihenni nem elég. S olajíz szállong a levegőben és olajos a kezünk is: ha megfogjuk a kenyeret – bepiszkolódik ujjainktól. Hárman vagyunk inasok: három sovány gebe. Sehova nem járunk egész héten; nyár van – nincs tanonciskola, ahonnan el lehetne lógni az ingyenuszodába. Csak ez a sok rézmunka van, reggel héttől este tízig.

Hanem megbeszéljük egyik szombaton, egyik pillanatról a másikra, hogy végre elmegyünk mi is túrára, valamelyik hegységbe. Visszük majd a Flokit is, megfürösztjük a kutyust az útbaeső patakban. Viszünk azonkívül egy öreg cserkészbotra tűzött zöld zászlót; élelmet és vizet.

Másnap hatkor jókedvűen figyeljük, hogyan kopognak öreg cipőink az alvó kövezeten – a fejünk fölött leng a zászló. Floki meg-megszagol örömében minden kis kavicsot. Aztán villamosra szállunk vele s kizakatolunk a végállomásig. S megyünk: hol magasra kapaszkodva, hol leereszkedve a völgybe. Meglepődve látjuk, hogy arra minden darab földnek más színe van: az egyik rozsdabarna, a másik sárgával leöntött zöld, messzebb kék bársony a tábla, s az egész legjobban hasonlítható egy üvegtenger merevvé fagyott hullámaihoz. Ritkán szólunk; tudjuk, hogy három kis inas vagyunk, akik kiléptünk a zöldbe s ismerjük a turistajelszót: ne kiabálj, ne szórd el a papírt. De nevetni kell a kis Flokin: minden pacsirtának utána fut s a fejét fölvetve ugat a szálló, nagy hollók után. Majd erdőbe érünk: mint öreg ezüstből való göröngyös rudak, úgy fognak körül a fák törzsei; és lepkék keringnek a törzsek körül – kék, sárga színben. Elsiklik lábunk előtt a sikló és ránknéz. Aztán kis béka ugrál zölden, viccesen. S a sok üvegszínű falevélárnyék – mintha álomszellő fújná: táncot jár talpunk alatt. Fönt, az átvilágított levelek között zúg el az igazi égi szél: itt lent forró a levegő s tele van gombaszaggal. Hátha még gyöngyszemű őzzel találkoznánk vagy kétlábra álló nyúllal. Vagy egy igazi vadásszal, aki a fatörzsnek dűlve leszedi az égről a víjjogó héjját.

Kicsit elszédülünk az erdő szépségétől; milyen jó lenne itt élni; és hát miért nem jöttünk ki mink idáig is. Arcom forró; a mellem mintha gőz töltené, a szívem ver belül, mint a csengő. Micsoda vasárnap ez a büdös műhely után. S megyünk, mint a megőrült vándor: nincs előttünk határ, csak utak vannak, szabad, szép utak, rájuk lépünk és magukkal ragadnak. A nap már gyújtja a vérünk; Floki nyelve lóg és a szeme huncutul csillog. Így megyünk órákig s egyszer csak benn vagyunk a déli, égő fényben – minden izzik körülöttünk – mintha nesztelen égne a levegő. Fehér lángok lobognak földtől az égig. Mi meg, a kis inasok sülünk, főlünk az alján. Kihúzzuk fehér vizesüvegeinket s a gégénk zörög a nagy ivásban. Aztán háromból összeadjuk a kis Floki kortyait, tyű, hogy nyeli a dögöcske, majd belefúl az orra a papírpohárba. S a nagy boldogság után elfog minket a fáradtság; hogy élénküljünk, Zsiga viccet mesél a Marcsákról, a cigányokról, meg a Mórickáról. De aztán bereked a torka, inkább hallgat. S valamennyiünknek izzik a szája, a meleg porlasztja csontjainkat s érezzük: pecsenyére sülünk. Olajat vagy vazelint meg egyikünk se hozott. S födetlen fejünkön egész száraz lett a haj s homlokunk tele van veritékkel.

Mondja a Zsiga, te András, csuda melegem van. Mondom én: – Nekem is. Megszólal a Lajos: – Nekem feltörte a cípő a lábam... hát neked Floki mi a bajod? – de Floki cipői rendben vannak, legföljebb a szőrét sokallja, meg a rászálló legyeket. Eleinte még vadászik rájuk, de aztán lusta és tikkadt hozzá. S szállhat már tőle a legkövérebb pacsirta meg a holló: nézi ugyan fekete szemeivel, hanemhát lemond az űzésükről. Csúcsra érünk: mintha égő tűz közepébe léptünk volna. Szétnézünk: előre legalább félóra az árnyékos hely, visszafelé ugyanannyi. A nap delelőn van: mintha harangszót is hallanánk a fényben. A hosszú Zsiga kicsit balra mereszti a szemét: – Srácok, – mondja hirtelen – arra balra van egy ház. Ott lesz víz.

S megyünk mint a halálos betegek arra. Mintha annak reményében, hogy ott vízre akadunk, még jobban nőne a szomjunk. Messze van még? – kérdjük egymást bágyadtan s előre érezzük a hűs lét, amint a torkunkba csúszik. Megyünk, megyünk, összenézünk rózsapirosra sülten; lábunkban már alig van erő. Na, holnap meg munkába állni megint. És ha már kirándultunk, hát hogy így sikerült. De persze termoszt kellett volna venni, amilyen a Pali cserkésznek van. Venni, venni – ha pénzünk volna rá. Amit kerestünk – részben hazaadtuk, részben pedig teljesen elment elemózsiára. Most pedig nincs egy vasunk se... Elérjük az erdőt s az árnyékban leheveredünk. De csak kissé jó ez a heverés, – hiába nyeljük a hűsebb levegőt – a torkunk csak száraz.

– Gyerünk Zsiga, – mondom – gyere az apád mindenit.

Próbálok nevetni, de nincs erő az arcizmaimban.

Ő is valami kajla mosolyt csinál; hanem a Lajos az egészen magába mélyedt, feje lehorgadt s vonszolja magát. Nem ezüstrudak már a fatörzsek, hanem vastag kígyók s lángot sziszegnek felénk. Mintha a sárga és kék lepkék is repkedő lángocskák volnának. S a föld alattunk melegen párolog.

Aztán – azt mondom a háznak: – Gyere közelebb kis ház – és Zsiga is megszólal suttogva: – Gyere – – – megint próbálunk vigyorogni s szeretnénk hinni, hogy varázsszóra felénk lépdel a kis ház, fehér falával és a láncos kúttal.

De nem jön az, hanem mi imbolygunk feléje. S látjuk, a ház nem rendes ház, mert tábla van az oldalán: kocsmaféle lehet, alkalmi bolt van benne. S kút sincs az oldalán, nincs bizony, hanem asztal van kitéve egy fél-tető alá, az asztalon piros abrosz, körötte székek. Közeledünk hozzá – a szemünk ég – mi lesz?

Lajos megszólal: – Kinek van pénze, fiuk? – úgy mondja ezt, mint egy másvilági szellem.

Kutatjuk híjjas zsebeinket – levegőt fogunk bennük. Na dehát, gondolom én, kár megállni előre, – bemegyek inkább s kérek egy kis italt ingyen.

Megyek én – ők kívül maradnak. Hát amint lépek, egyszer csak megtorpanok. Lánccsörgéssel egyetemben egy óriási kutya bújik elém, rögtön rámtátja a száját s olyat ugat, mintha ágyú lenne a torkában. Visszaugrok előle s ekkor egy magas asszonyság jön ki, alig van rajta egy szoknya, meg egy blúzféle; meztélláb áll vastag lábszárain. Gyün, a szoknyája forog körülötte s rámnéz: – Mit tetszik parancsolni? – mondja.

Ezután már nehéz azt mondani: néni kérek egy kis vizet... dehát mi mást nyöghetek neki.

– Néni kérem, – kezdem – nem kaphatnánk egy kis vizet?

Amint rámnéz, tudom, hogy mit felel ez a zöldszemű némber.

– Pohárja tíz fillér.

Háromszor tíz, – gondolom – meg a Floki. Honnan rántsam ki ezt a nagy pénzt?

– Csak tiszta víz kellene nekünk, néni.

– Nincs kutam. A tiszta vizet is hordanom kell, – jó félórára innen – s őrizni, hűteni.

Ezzel már megy vissza az ajtó mögé, becsukja, kész. A fiuk meg nekem rohannak, mi az újság? – Nincs víz: – Szemük kétségbeesetten csillog.

– Pohárja tíz fillér, – mondom leverten.

Hallgatunk, mint a halottak. Ez a ház teli van vízzel, mi meg itt állunk a napon s még meghalunk.

Fogom magam s megint megyek az ajtóhoz. Kopogok rajta: – Néni kérem, – szólok be alázatosan – néni kérem, csak egy kis vizet tessék adni.

Hanem erre máris megzendül mögöttem a vad kutya. S mintha gondolná az asszony – feleljen a kutyám néktek, engem hagyjatok békén.

Csak legalább férje lenne vagy valakije, aki irgalmasabb szívű. Biztos özvegyasszony... Lajos ott ül a földön, talán sír már karjaira dőlve a szomjúságtól. A kis Floki az árnyékba menekült s döglöttnek látszik. Zsigán látom, hogy nyáladzik.

De most mint az őrült, föláll Lajos; könnyei hullnak s düh rázza a testét: – Víz kell! – kiáltja rekedten s megy ökölbeszorított kézzel az ajtó felé.

– Néni, – kiáltja magánkívül – adjon vizet vagy...

Fölnyílik az ajtó: az asszony megjelenik, kezében prakker van, olyan Lajos fölött, mint egy órjás.

– Elmész te innen! – Burkus! – szól a kutyájának s az vad csaholásba kezd.

Látszik a nőn: mohó, pénzéhes, vevőt vár, italját dehogyis pazallja. Vagy talán irgalmas is lett volna, de hát ez az őrült Lajos így nekitámadt.

– Néni, – remeg Lajos hangja – ne tessék ilyen gonosz lenni.

Mégcsak ez kellett: – Csirkefogók, – s meglendül a prakker. Lajos hátat fordít s odakapja az ütést. De erre már mi is reszketni kezdünk, ezt már nem engedjük.

S minket is eltölt a gyűlölet; érezzük, itt már szánalomból vizet nem kapunk. S ekkor mint a részeg – Lajos az asszonynak rohan, az meg csapkodja őt a prakkerral, de Lajos nekifut fejjel a hasának, erre az asszony nagyot kiált s görcsösen kétrét hajol. Aztán az egyik kezével megkapja Lajos üstökét s a fogaival meg akarja harapni. Lajos fölordít; a kutya vonít, Floki szembeáll vele és úgy ugat rá magánkívül – a lánc csikorog; egész megvadulunk a zajban s mi is nekirohanunk az asszonynak. Nem telik bele egy fél perc, ott fekszik az asszony a földön s mi rajta térdelünk és leszorítjuk. Lajos spárgát keres elő, hogy összekösse a kezét, a lábát, de erre az asszony rúgni, forgolódni kezd és visítja: – Gyilkosok!

Mi meg fújunk rá, miért kiabálsz boszorka, miért nem adtál nekünk egy korty vizet.

Zsiga lihegve ül a mellén s fogja az asszony karját. Én a lábát s hasát szorítom. Amint Lajos a spárgával közeledik hozzá: megint küszködni kezd velünk s ettől hirtelen fölpattan a blúza s a blúz alól két gyönyörű, dús emlő buggyan ki. Egy pillanat ez, – egy olyan pillanat ez – amilyen még nem volt. Melegen és telten fekszik előttünk az asszony melle s látom, Zsigán máris végigfut a hideg, aztán mint aki már nem szomjas s elvesztette az eszét, rábukik csókolódzva a kebelre. Lajos is elfelejti a kötözést s szélütötten bámulja a csodát. Aztán ő is odaveti magát. Én a két meztelen lábszárat tartom a kezeim között s érzem, hogy kezd lüktetve följebb szállni a szívverésem. S lám, az asszony nem küzd, nem mozdul, – csak fekszik, remeg és sóhajt... Olyan ez, mint az álom.

Aztán leráz minket magáról az asszony, mint almát a fája: piros és hatalmas, amint talpra áll. S most azt mondja: – No, nem vagytok már szomjasok, fiuk? – s jókedvüen kacagni kezd. Mi bámuljuk párolgó, erős testét és olyan ismét minden, mint a bűbáj.

Sírás és nevetés bújkál az asszonytól bennünk; szeretnénk újra s újra megcsókolni, de most már félünk tőle, nem úgy, mint az előbb. Most már jár és kel közöttünk, parancsol nekünk s ha mondja: – Üljetek le, – leülünk... Engem megszólít: – Hát téged hogy hívnak?

– Andrásnak.

– Te... – kacagja s megfenyeget öklével.

S megint csak hozzámfordul, míg a nagy kristályos üveget az asztalra teszi: – Hány éves vagy te, András?

– Tizenöt – felelem egészen kitüntetve.

Most Lajost pirongatja mint a kis fenevadat.

– Te hörcsög! – mondja neki.

Egyik pohárral a másik után isszuk a vizet. És iszik már a kis Floki is és örömében vinnyog. Két üveggel lenyelünk az ásványból, de az asszony nem sajnálja tőlünk a harmadikkal se.

Mikor megyünk, azt mondom neki: – Megfizetjük, – néni – s lesütöm a szemem.

Kacagni kezd ezen s azt kérdi: – Hát mikor jöttök erre megint?

Összenézünk – s egyszerre kiáltjuk: – Jövő vasárnap, jó?

– Jó, jó – integeti s áll az ajtóban és csak néz minket. Mi meg fölnyújtjuk a zöld cserkészzászlót magasra, kihúzzuk magunkat és nótába kapunk. S mielőtt eltünnénk a sötét erdőbe: mégegyszer visszafordulunk.

A kékszemű lány

(Nyugat, 1933.23.szám)

Ketten voltak. Az egyik fiú majd kibujt a bőréből s hol a vadgalambnak nevetett vissza, hol meg a kakukot utánozta. Hóna alatti meséskönyvben foglyul tartotta az összes manókat, óriásokat, tündéreket és sárkányokat. A másik fiú – Zách – egy baltát markolt mereven a kezében. Indiánnak érezte magát, aki találkozni fog a medvével és agyonveri. Kutyaugatást hallott belül és vadászatot élt át. Misuka meg, a vidámabb, lepkét fogott, szál cérnára fűzte s a libegő rajt a füle mellé kötötte.

Végre Zách is elnevette magát: egy mókus orron dobta mogyoróval a kis Misut. Nagyot koppant s könnyes lett a hirtelen fájdalomtól a szeme. A mókus meg szinte röpült ágról-ágra s odafönn megállt és hintázta magát.

Igazában: jó botokért jöttek ide. Szép, síma háncsú szerszámért, amibe bele lehet majd firkálni késsel, mindenféle kígyót, baglyot s halálfőt. Azonkívül gombára is vadásztak; s ha haggya magát, madárra is.

Záchot nagyon izgatta a mókusfogás. Fejéből buzogva szökött föl sokféle indulat. Magyorót szed, gondolta, kirakja a tenyerére, alvást szinlel s ha a kis mókus odajön hamzsolni, ráveti magát, elkapja a torkát s lesz mókus. Vagy pedig meglövi csuzlival. Vett is követ, hátrahúzta a gumiijjat: levelek szívén szaladt át a lövése, zizegve surrant a nap felé, de a hintázó mókust nem találta el.

Zách, amint ment s ropogott alatta a köves erdei út, úgy érezte, hogy megnőtt, melle tele van levegővel, szelet tud kifujni ha akar. Kurtán rászólt Misukára: – Mondj valami szépet.

– Buta vagy, – felelte Misuka, aki alig ért fel a válláig Záchnak.

– Nem ajánlom, hogy butának hívj, – mondotta a nagyobb fiu.

– Hívhatlak én ökörnek is, – felelte a másik.

Misuka nem bánta a sötét képű Záchot, semmitse bánt. Együtt elhatározták, hogy az erdőbe mennek s nem az iskolába. A könyvet elásták itt az erdő aljánál, tanulja a föld... olvassa ki a számolást, a verset, a németet. Üsse fel a földi manó a füzetet s írja bele, honnan ered a Duna. Mert Misuka nem tudja

– Na honnan ered a Duna? – kérdezte hát Záchot.

Zách azonban magában beszélt. Csukva volt a szája, szó se hallatszott belőle ki, amint önmagában mondta: – Tudod, jött a medve. Odaálltam elé a baltával s azt mondtam: engeded el mingyárt az én barátomat. Őt elengedte és nekem jött. Fölemelte rám a mancsát s a hajam után kapott. De én oldalba vágtam a fejszével. Lyukas lett az oldala. S kiugrott rögtön a szíve. Aztán nekiálltunk, lenyúztuk a bőrét, itt van ni, ez az, ha nem hinnéd.

Forráshoz értek. Szelíden csillogott elő a földből, hogy megnézhesse magát benne ég, fű, mókus és lepke. Misuka majd megcsókolta a szép képét. Szinte magában érezte amint csendesen, lüktetve kisomfordál a víz a föld alól, szinte hallotta: fölsóhajt a nagy bámulástól, amikor meglátja Misukát, a világot és Zách helyre kis baltáját. Látta, hogy apró ezüst cipőkben, lábhegyen halad kövek között a víz és mindig fölkiált, ha ismeretlen helyre lép... aztán meg kacag, hogy nem érte semmi baj, csak így vígan tovább.

Misuka egészen szédült volt. Ez a sokszínű lepkeraj is csak zingett-zungott a fülére erősített cérnaszál hátán: sírtak, rítak a lepkék... volt itt az erdőben egy hangtalanul is csengő harang: ez megjelezte, hogy enni kell a lepkehasnak és keservesen korgott a sok lepkebendő Misuka fülébe. Meg aztán, ki lányzó volt a lepkék közül. ki pedig fi. Lebegőn libegve szerették volna kísérni párjukat, be-betérve mézre virágba s utána édeseket csókolni.

Csókolni. Annus, a lány, otthon Misukáéknál mennyit dalolt erről. De sohasem az édesanyámat akarta csókolni, hanem a babáját.

Misuka szinte megijedt a saját szívétől. Úgy elfulladt ettől a szótól, hogy csókolom a babámat, mint mikor hirtelen falt és megakadt a szilvás gombóc egyik része a torkán.

Zách pedig üldögélt csak. Kimondhatatlanul nagynak érezte még mindig magát. Hogy honnan ered a Duna, azt nem tudta ő se, de így baltája fokára támaszkodni jó volt. Mintha ő maga is fa meg acél lett volna. Hirtelen Misuka füléhez kapott s rándítással letépte onnan a pityergő lepkéket. S belecsapta a vízbe. S a víz mingyárt tele lett apró hópelyhes porral. S a szárnyak elterültek, aztán beborították őket az apró hullámok. Mivel Misu fülét erősen fogta Zách, türnie kellett, amint elmerült a lepkesereg s gombostűfejszerű buborékkal elszállt az életük.

– Haggyad a fülem, – kérlelte Misuka Záchot s mikor az ujjak nem engedtek, félelem fogta el. Úgy kezdett hirtelen remegni Záchtól, mint egyszer az éjszakától.

– Miért nem mondtad, hogy rossz vagy – nyögte is végül.

– Pedig éppen most akartam neked mesélni valamit. De ha így nyomod a fülem, nem tudok beszélni.

Zách már ingadozott, hogy elengedi Misuka fülét. De nem tudta. Valakit meg kellett félemlítenie az erejével.

Misuka füle kezdte megszokni a kínt s különben is olyan bohó volt ő, mint valami mókus. Szorítsa, ha neki úgy tetszik. Mindig olyan morc ez a Zách. Sötét arccal jár és kel az iskolában.

Misuka is fél Záchtól, dehát mintha éppen ez húzná hozzá. Olyan ez, mint mikor az ember éjjel bátran belebámul a Holdba és kiölti rá a nyelvét. S nem fél juszt se. S ekkor a Hold szépen elkezd vigyorogni, ementáli sajt lesz s ide-oda ringatja azt a kövér pofáját, mintha dudaszót hallana. Ez a Zách is úgy jó Misukához, mint krokodilus a fogpiszkáló madarához. S ami igaz az igaz. Ha Misut püfölni akarják, Zách lassú léptekkel odajön (mikor már Misuból szinte kirázták a lelket): – Engeded el, mondja s beleköp a tenyerébe. Ezt se csinálja senki az iskolába, hogy mielőtt pofont adna, a tenyerébe köp. S ő volt az, aki mikor Mariska néni megkérdezte az osztályt, hogy ki mi akar lenni, ha nagyra nől, azt felelte: – Hóhér.

Mariska néni nagyot nevetett ezen s az osztály, mint a majom, szintén. De Záchot elöntötte a méreg kilépett a padból, odarohant egészen Mariska néni orrához s úgy kiabálta a szemébe: – Hóhér, igenis hóhér.

S mikor a sarokba állították: keresztbefonta a karját, ajkát kibiggyesztette s úgy nézett végig az osztályon, mint a halál.

Ebből a vad állapotból már tudta Misuka, hogyan kell kicsalni Záchot. Nem volt szabad ugyanott tovább feszíteni a húrt. Húzza csak a fülem, majd inkább elkezdek neki mesélni ebből a könyvből. S Misuka szépen felütötte a könyvet és susogva olvasni kezdte: – Hun volt, talán ott se volt, télen, ült egy ifjú pár a már sötétes szobában. Szép kis kályha izzott a sarokban. Olyan piros volt a kályhaszáj, mint a tűzialma. S a bölcsőben engedelmesen, édesen aludt egy kisbaba. A papa és a mama is szinte elaludtak a nagy boldogságtól, de mostan ám kinyilt az ajtó, mostan ám bejött a vén szolgáló, kinek neve Borz anyó. Nincs foga s ezért, ha szól, mintha huzat dörömbölne valahol. Bejött mint az árnyék s csendesen elkezdett nevetni. A kályhában a tüz rögtön sápadtabban égett. S a kisbaba elkezdte mozgatni öklöcskéit s ijedten kapaszkodott a cuclijába. S a boldog apa és anya fölriadt és azt hitték, hogy megijedt. Aztán látták, hogy csak a vén mihaszna Borz anyó és senki más. De mégis végigfutott a hideglelés a hátukon, mikor Borz anyó odahajolt a kisbaba fölé, aztán az ablakhoz ment és kimutatott az estébe: – Hogy hull a hó, mondta huzatos, kísértős hangon – mennyi hópehely... hull, csak hull... – s a rút boszorkány köhögni kezdett, aztán lélekzetet vett és folytatá: – Lelkecskék ezek s megtojtja őket mind a halál. Úgy ám, a halál, bíz a halál. Az én fiam is olyan volt, mint a hópehely s mégis fölakasztották.

S ere a satrafa elment az ablaktól s a hótól, rálehelt a kisbabára, aztán kicammogott.

S az ifjú pár, boldogtalan lett nagyon. Odarohantak aprócska babájukhoz, körülfogták: – Te nem vagy hópehely! sikoltotta az ifjú anya s kijelentette, hogy ő nem tűri tovább a házánál ezt a vén boszorkányt. Ki is ment a ház elé, megmondani neki, hát mit látott? Borz anyón nem volt rajta a rendes női ruha, hanem csak csupasz csontváz volt, vékony, ropogó ujjakkal s rajta libegett a levegőn s fojtogatta egymásután a csöpp hópelyheket. Az egész este teli volt apró sikításokkal, amint kiadták a lelküket.

Visszarohant az anya, becsapta maga mögött az ajtót, keresztet vetett, hát egyszer ki áll föl a sarakból s tipeg ismét elébe: a Borz anyó...

– Hü de borzalmas, – mondta a kis Misu s mindene fel volt dulva és éppen fordítani akart a lapon. Ekkor észrevette, hogy Zách már elengedte a fülét.

Becsukta hát a könyvet s eldült a mohán. Ezt szerette nagyon, félbehagyni a mesét, eldülni a padlón, ágyon, szőnyegen s kitalálni mi lesz a végén. Aztán nyugtalan fejecskéjében másra fordult a szó: – Mondd Zacsi, meg fogsz te nősülni egyszer?... Mert én igen.

Föllobbant benne ez a kép s nem birt neki ellentállni.

– Elmegyek bányásznak. Összeszedek annyi aranyat, meg ezüstöt, meg gyémántot, hogy tele legyen vele egy zsák. Akkor veszek egy szamarat mint Ali baba, arra ráteszem a zsákot, veszek jó revolvert és elkezdek visszafelé ügetni. Átügetek a fél világon, seholse árulom el, mi van a zsákban, ha kérdik, azt mondom: krumpli, viszem a szegény édesanyámnak, aki nagy beteg... míg aztán egyszer csak jön felém az úton egy szép lány. Olyan magas lesz mint egy rózsafa. Szegény lesz mint egy fillér s éppen kenyeret meg tejet visz haza a szegény beteg édesanyjának. Én is panaszkodni kezdek, meg a szamaram is, hogy innánk valami kis tejet s ennénk egy kis kenyeret. S erre ő persze rögtön szívesen ideadja a maga részét a kenyérből nekem, meg a szamaramnak. S a tejet ugyanúgy.

Zách hirtelen közbeszólt: – S milyen szeme lesz neki?

– Kék, – mondja Misuka.

– Az nem lehet, – mondja erre Zách.

Aztán azt kérdi: – Hát a szája kicsi vagy közepes?

– Persze, hogy kicsi!

– Szóval a szeme kék, a szája meg kicsi, – ismétli nyomatékkal Zách. – És a ruhája... és a haja?

– A ruhája, mert Piroskának fogják hívni, piros lesz. A haja pedig szőke.

– És az tehozzád megy feleségül?

– Persze. Nem fogja tudni, hogy mi van a zsákban, de mégis szeretni fog, mert olyan messziről jöttem...

– Azért, mert olyan messziről jöttél?

Misuka fölfortyant: – Igazán Zách, betarthatnád a tudod midet. Már régóta kiterveztem ezt s most nem hagyod, hogy elmondjam... Hát rámnéz a kék szemével...

– Nem fog az terád nézni a kék szemivel.

– Miért ne nézne rám, nem vak s akkor én már szép nagy legény leszek, tőled se fogok félni.

– De az nem fog terád nézni.

Misuka félti a fülét. De bosszantja őt ez a Zách. Milyen édes volt elheverni így a füvön s békésen beszélgetni. Milyen tündéri volt mesélni, akárcsak ennek a könyvnek. S milyen jó lett volna békésen ballagni a szép lánnyal a szamár mellett s este, titokban kiönteni a sok gyémántot, hogy hirtelen világos legyen a szoba.

– Mondd Zách, tudod te, hogy mi az, hogy rőzse?

– Ez a szemét fa, – mondja Zách.

– Mert én eddig nem tudtam. De most megkérdeztem egy paraszttól és az megmondta.

De Zách fölállt.

– Mondd Misu, hagyod te azt a lányt békiben vagy pedig nem?

– Szépen! – ellenkezik Misuka, – hiszen úgyis mindent néked hagyok. Most is megettél három almát, meg két karéj kenyeret, pedig mind az én anyukám adta.

– Jól vigyázz Misu, utóljára mondom.

– De hát miért?

– Mert az enyém az a lány. Az én feleségemnek kék szeme lesz, szőke haja s azért fog szeretni, mert messziről jövök. De persze nem szamáron, hanem paripán.

– És azt is Piroskának fogják hívni?

– Igen.

– Hát az enyémet is annak fogják hívni – makacskodik a kis Misu, – különben is csak azért mondod, mert én már elárultam a nevét. S ha azt mondtam volna, hogy Ilonka?

– Az egészen más lány lett volna – feleli Zách –, de Piroska az enyém, azt én már rég kigondoltam. És a gyémántos zsák is az enyém.

Ó nem. Mindent eltűrt Záchtól, mindent, de ezt már nem lehet. Erre a Piroskával való találkozásra már réges-régen gondol s mintha már fogná is a kezét, ha a cselédlányuk azt énekli, hogy csókolom a babámat... és azt a zsák gyémántot se engedi. Ő akarja, hogy ámuljanak, amikor kiönti a sötét szobába, ó, ezt aztán igazán nem adja oda Záchnak.

Itt van a csuzlija, azt szivesen. A vágott végű aranytollat is megkaphatja otthon. De ő már annyira szereti Piroskát, hogy azt aztán nem adhatja.

– Nézd Zacsi, a Piroska igazán az enyém.

– Dobjunk föl egy fillért – mondja Zách komoran –, ha fej, az enyém, ha írás, akkor a tiéd.

Misuka szemei tele lesznek könnyel. Nem, nyögi, ő nem fillérezheti el Piroskát. S hízelkedve felsorolja Záchnak, mit fog kapni, ha békében hagyja a kékszemű lányt.

– Gondolkozhatsz – vág a szavába Zách – míg tízig számolok.

– Csak számolj – vonja vállát Misuka.

És Zách lassan számol. Egy.. kettő... három... Misuka meg csendesen, duzzogva háttal ül neki s apró fejében mászkálnak a gondolatok. Igazán nem szép ettől a Záchtól, hogy ilyen... nem jön el vele többé kirándulni... igazán, hogy igazán... és szól rá a Zách: – Nyolc... adod vagy nem adod –, s fölemeli a baltát... – Nem, – suttogja azért is Misuka, még ha kitépi a fülem, akkor se. S csak bámul bele bátran a levegőbe... Kilenc... hát aztán... Tíz.

– Nem.

A balta megáll Misuka fejében.

S ekkor Misuka legördül s belebukik a forrásba. Mingyárt vörös lesz tőle s a véres víz átfolyik az erdőn.

Zách pedig áll. Övé a kékszemű lány. S a zsák gyémánt. S a fák földig hajolnak előtte, a nap elbújik félelmében s a mesekönyvből kikelnek szolgálni őt a félszemű óriások s a vállukra emelik.

– Piroska! – kiáltja s megforgatja feje fölött a baltát, mint egy indián.

Farsang

(Nyugat, 1933.5.szám)

Bresztovszky Edének

A téglagyárból kiálltak a magos és szögletes gyárkémények, a füst lompos lihegése nélkül. Az agyagbánya és présház között vonuló drótvezetéken hóval, jéggel rakodottan, dermedten lógtak a vascsillék. Néha egy-egy sovány alak mászott végig a teljesen kihalt és leállt téglagyáron. Mindenfelé munkásházak rendetlenül épült csoportjai húzódtak. Egyiknek valami öblös vascső volt a kéménye, de a negyedik napja nem füstölt; a másiknak a kéményét félig elhordta a szél: innen se pöfögött elő a füst. Se szén, se munka, se ennivaló harmadik hónapja. Maga a téglagyár gondnoka is ágyban fekvő, súlyos beteg volt ősz óta. A tüdejét köpte. A gyáriak nem szerették, nem is szánták, sőt néki rótták föl, hogy betegségével csak akadályozza azokat a munkákat, amiket egy egészséges gondnok a télvíz dacára is elvégeztetett volna a szűkölködőkkel.

Ugyanekkor, a pirosbetűs naptárak szerint farsang volt. Álarcosokat már nem igen lehetett látni: csupán a papirüzletek kirakata mögött tombolt a farsang; a lila orrú mandarinok, ferdeszemű muzsikok s gyapjas hajú négerek álorcái ott busongtak eladatalanul, spárgára akasztva királyok, hősök és bolondok maskarái között. A gyerekek bámulgatták őket, de az árak olyan magasak voltak, hogy csak a szemük telt meg velük.

Furcsa farsang volt: az egyik uccai padon, azt hitték, huncutságból teteti magát holtnak egy fekete kendőbe burkolt anya, karján a dermedt csecsszopójával. Azt hitték, valami álarcos mókája az is, hogy úgy feküdt a folyó kemény jegén, szétloccsant fővel, mintha hivogatná a parton bámulókat: csusszatok csak hozzám, nézzétek, milyen szép maskarám van... s csendesen megmutatná nékik szétloccsant, fagyos velővel fröcskölt fejét. Nem hiányoztak a fára akasztott bábuk se, akikkel a részegek hajnalban eljátszottak, élcelődtek s éltették a halálnak áldozatul akasztott farsangi bábut. A város legszebb sétahelyén, egy üveges fáról, hosszú, kettősre hurkolt spárgán öreg ember lógott. Sipkája bolondul félrecsapva, a szél elég vidáman lóbálta... de dermedt kezei s a nyelve... brrr, valaki, valami elrontotta ezt a farsangot idén.

Közben a téglagyáriak közé egy bizonyos Tir nevű, mindenkit lepipáló beszédű, ezer mesterséget próbált fickó keveredett. Nemrég jött, nem is azért, hogy munkát vállaljon... inkább csak úgy benyitott ide és oda is. Az embert megkínálta hol bagóval, hol rendes dohánnyal s ártatlan pofával kezdte faggatni a házigazdát, mit gondol, meddig mehet ez így? Például tudta ez a Tir azt, hogy enyhébb napokon még volna valami munka: ilyenkor, beszélte, szokás a robbantott, de eső miatt otthagyott agyagot belapátolni a csillékbe s fészer alatt elraktározni; ilyenkor, mint mondogatta, a gyári kőművesek kifalazhatnák az öreg, kiégett kemencék belsejét, javítgathatnák a munkásházak falát, kéményét és cserepezését. A lakatosműhely is mehetne, mert nézzenek csak szét: mennyi kocsi hever kerék nélkül; a sínek mindenütt megvannak pattogva; mióta kellenének az új gyári vaskapuk... s a bognárok is dolgozhatnának a tégláskocsikon, kerékagyakon... az asszonyok pedig a cserepezéshez szükséges léceket szögelhetnék s jónéhány ember gipszfigurákat önthetne: törpéket, manókat, virágcsokrokat, amiket tavasszal oly szép számba vásárolnak a kertek részére.

No lám, lám, elhitték néki, mert más is mondta, hogy lenne munka, csak akarná a gyár, csak merne beüzenni a központi irodába az a nyavalyás gondnok úr.

Mindenütt lelkesedtek ezekre a hírekre: de hát csak hír volt ez is, mint a többi... kélt, szállt és eltünt. Az éhinség meg nőlt az elégedetlenséggel. Ez a Tir folyton Kínáról mesélt nekik, ahonnan nemrég érkezett vissza, ahol ő valami tábornok titkára volt egészen addig, míg a tábornokot föl nem kötötték, mert lopott a nép pénzéből. Olyasmit mondott, hogy Kínában már nincs szegény ember... a kínai bankárokat talán fél évvel ezelőtt egy olyan hajóra cipelték, ahol csupa őrült matrózok és hajósok teljesítenek szolgálatot. S ezek az őrjöngő matrózok nekivágtak már a bankárokkal az óceánoknak s addig bolyongnak kísérteties hajójukkal, míg a bankárok nem állnak napokon át féllábon, mint a gólyák és nem sírnak a félelemtől, nevetnek, mint az őrültek.

Úgy tudta ezeket, nagyokat röhögve, elmondani, hogy a hallgatók is nevetésre fanyalodtak, olyan találón ütötte mindenben a szöget a fején, hogy szívből megkedvelték. Öreg szlovákok, románok ültek körülötte s asszonyok tódultak hozzá pislogó gyerekeikkel. S annyira föl tudta őket mesélgetés közben nevetve heccelni, hogy az egyik hajnalban a középső kemencébe mindenféle alakok szállingóztak be lopakodva. A kemence mélyén, egy lámpás alatt ült Tir, körülötte mindenféle farsangi holmik: angyalszárnyak vegyítve kacsa– és libaszárnyakkal, két-három igazi halotti koponya, aztán színpadi hóhérpallósok s a háta mögött egy akasztófa, a lábától meg nem messze egy koporsó. Ő maga már piros, cafatos ruhába volt bújva s a fején is valami piros, lyukas sipka búbolt. Aki beljebb lépett, látta, hogy hátrább, a parázsló kályha mellett, két gyári lány ül s holmi emberalakú bábunak éppen a füleit varrja a helyére. Mikor ezzel megvoltak, nagy veres bajuszt ragasztottak az orra alá: ilyen nagy veres bajusza csak a beteg gyári gondnoknak volt.

Tir pedig hol ennek adott egy piros hóhéri ruhát, hol amannak fekete halál ruhát: mint magyarázta, az alacsonyabbak lesznek a kis halálkák, a közel két méter magas Sztahora kocsis: a főhalál. Ennek a Sztahorának a gyászköntösére fehér olajfestékkel ki volt pingálva a halál elképzelhető bordázata is. A koponyák ketté voltak törve s egy lyukba fűzött spárgával összeköthetők. Így aki halál lett, elől s hátul is burkolhatta magát a halotti maszkkal, aztán Tir ezt masnira kötözte rajtuk és rendben voltak. Lassan beöltöztek valamennyien: a gyászpofák között vérveres hóhérok és fehérleples angyalok mászkáltak, szárnyukat féltve. Maga az ördög föltűzte két kecskebak szarvát s mindenféle arcokat vágott a viháncoló angyalokra. Csak a főangyaloknak jutott szép széles szárny; a kisebbek s a gyerkőclányok: kacsa– és libaszárnyakat kaptak. Aztán megjött egy Angelov nevű kékfestő legény, akit Tir Jézusnak szánt. Szőke volt csakugyan, egy kis kenyeret majszolt s szótlanul Tir mellé húzódott, aki éppen Tusák bácsinak magyarázta:– Csak a halotti éneket húzni, lassan, szépen, panaszosan... Az öregen óriási harmónika lógott s most elkezdte mozgatni.

Künn sápadt fény jelentkezett az égen; a házak ébredtek a virrasztásból: az árnyékok áttetszőbbekké váltak, a csillagok egymásután halványodtak el. De a hold sarlója félgörbe, ködbe takart ezüstdarabként még látszott... a Nap már éledt s mint egy messzi, óriási lámpás tette világosabbá a világot.

A panaszos gyászdal nyújtott szavára kilépett a menet. Egy kordén fekete koporsó feküdt: a jobb oldalán az állt: a gyári... a másik oldalán: gondnok úr... Két csúf pofa a bitót cipelte s mögöttük kis és nagy halálok, pallosos hóhérok s hátul a vezérkar: Tir, a főhóhér, Sztahora,a főhalál és Jézus töviskoszorúval a fején. Mögöttük három angyal lépdelt.

Aztán innen és onnan is anyák és férfiak csatlakoztak hozzájuk: a gyerekek sírva fakadtak, a férfiak levett kalappal haladtak utánuk. Az elnyújtott halott nóta beszállta a gyárat s néhány öregasszony reszketeg hangon énekelte is.

Most megerősült a harmonikaszó, most fölsírtak az asszonyok s férfiak gyászos hangjai. – A bitót letették a földre, szemben a gondnoklakás ablakaival... négy hatalmas szöggel beleverték a fagyott földbe... két boszorka kivette a koporsóból a bábu-hullát s a hóhérok a bitó alá cipelték. Most a kishalálok megdöngették a gondnoklakás ablakait: a függönyök szétfutottak s az egyik ablaknál megjelent a beteg gondnok ijedt arcú felesége.

– Ne éheztessen bennünket az urad! – kezdték a kiabálást.

– Ha jó nektek enni, mi sem vagyunk állatok!

– Munkások vagyunk, munkát akarunk!

– Falaztassa ki velünk a kemencéket! – kiabálta az a hóhér, aki kőműves volt.

– A vaskaput miért nem csináltatod meg? Miért vagy nyavalyás? – a lakatos hangja volt.

Valamelyik boszorka fölkiáltott: – Én nem mosok többet nálatok!

Tir csöndet intett s a bábu nyakába akasztott egy táblát: – Itt nyugszik a gondnok –, ez volt rápingálva.

Most kinyilt az ablak s kihajolt rajta a gondnok felesége s kimerült hangon azt kiáltotta: – Ki lesztek vágva valamennyien! – szavait kísérő lélekzése mint a füst röpült elő a szájából s idegesen reszkető orrlyukaiból.

– Bánja a szamár –, feleselt oda neki egy aprótestű halálfő –, többet akkor se éhezhetünk.

– Majd ki fogják dobni az uradat a temetőbe! – csengett valamelyik lány hangja.

Többen, seprőnyélt tartó vénasszonyok, egészen meglapult csendben voltak. Bámulták a kiáltozókat, mintha nem is igen akarnák hinni, hogy szabad az ilyesmiket odakurjantani a gondnoknénak. Arra gondoltak, hogy nyilván azért merik az emberek, mert úgy néznek ki, mintha az égből, vagy a pokolból valók lennének; tessék, amott maga Jézus kiáltoz valamit mérgesen. S a pityergős Bárkis Máriát mi más bírta arra, hogy azt sivítsa: – Éljen! – mint az a két széles angyalszárny, amit meg-megrázott a fujdogáló szél.

– No, húzzátok föl! – parancsolta Tir.

De most mintha veszekedés támadt volna: a hóhérok már emelni akarták a bábut s a hosszú halálos Sztahora is kiáltotta: – Podgy szem! Podgy szem!... de az angyalok még védték a tíz körmükkel a gondnok bábuját és össze-vissza sikongattak kegyelemért Jézus felé.

A gondnok felesége elképedve becsapta az ablakot s lezuhantatta a faredőnyöket.

Jézus hátat fordított az egész társaságnak. Elhúzódott a magas hóban, mint aki nem akar se látni, se hallani ilyesmit; úgy gondolta, néki nem illik ott lenni, ahol valami halál esik, mert ő a halál legnagyobb ellensége, ő az örökkévalóság.

A bábu most magasba lendült. Míg ez történt, sokan a félelemtől előre osontak; vacogtak attól, hogy tavasszal majd számonkérik, ki volt ott az akasztásnál s kemény szavak kíséretében kikapják a könyvüket. Másoknak farsangi játék volt, amiért nem is szabad a gondnokúrnak nagyon haragudni, mert mit tegyen az éhes ember? Üljön egész télen át és búsuljon? Most legalább nevet egy kicsit az urak kárára: nem lesz ebből semmi baj.

Csak Tir és Angelov tudták igazában, hogy mit esznek. Ők is játékosak voltak azért, de mégis számítottak rá, hogy ez majd belekerül valamelyik újságba, valami író szépen kiszínezi ezt s kijönnek a missziós hölgyek és legalább leves és főzelék lesz néhány hétig.

De most kinyilt a gondnoklakás ajtaja: egy öreg bejáróné jelent meg; kezében prakker volt s a düh nem engedte, hogy beszéljen. Csak tódultak s nevetve félretolták az ajtóból.

A belső szobában már hajnal óta fulladozva hánykolódott a gondnok.

A felesége fölindultan megint a széles legyezőt kapta elő s lihegve hajtotta a beteg tátogó szája felé a levegőt.

A legyező hajlott, bókot, de a gondnokné karjai csakhamar fájni kezdtek: lehúnyt szemmel, lihegve abbahagyta.

Most koppanva fölnyilt az ajtó, csoszogás verődött be s a betegszobába elsőnek lépett be a halál.

Aztán a nyilt ajtón át szelíden Jézus közelített, mögötte angyalok áradtak s utána kíváncsian a többiek.

A gondnokné fölismerte őket, a legyező után kapott és fölsikoltott: – Legyezzétek, legyezzétek, mert megfullad!

Valóban: a gondnok, arcát eltakarva a maskarák elől, alig lihegett már.

S a lányok angyalszárnyakat kezdtek törni; két hóhér már a pallosát lengette zúgva. Mindannyian legyezetek megrettenve: izzadt a pokol és a menny a kicsiny szobában; az angyalok szeme fájt, Jézus szédült, a halál lihegett.

A gondnok dermedten feküdt az ágya mélyén s csak zümmögőn hallotta az angyalok pihegő bíztatását: – Ne féljen, gondnok úr!

Mikor félve kinyitotta a szemét: meglátta felesége kibomlott haját, a suhogó furcsa legyezőket s a jövevények kipirult, álomszerű arcát. Vacogva intette nékik: elég már.

Erre az angyalok fele az ablakhoz tódult, a többiek köréje gyűltek és mosolyogtak rá. Jézus leült az ágyára fáradtan.

– Tessék megbocsájtani, de farsang van, gondnok úr – mondta távolmaradva az ágytól a hosszú Sztahora, a halál maskaráját oldozgatva magáról.

– Kicsit tüntettünk, gondnok úr, de nem tudtuk, hogy ilyen rosszul tetszik lenni – szólalt meg Jézus.

– Majd meggyógyúl – így beszéltek hozzá az angyalok.

A gondnok komolyan vizsgálgatta őket. Hol közeledtek feléje, egy-egy tört angyalszárnyat emelve föl a padlóról, hol távolódva elvesztek az ajtó mögött.

Most Jézus búcsúzott tőle hajlongva. A gondnok megfogta a kezét és fölsóhajtott.

S a megtépázott csoport aláereszkedett a kihalt bányán: elől a puha hóban halkan haladtak az angyalok; a vérvörös hóhérok közé elkeveredtek a boszorkák s a fáradt, éhes alakok visszaszállingóztak a hideg, kihűlt munkásházakba.

Varázsló, segíts

(Nyugat, 1928.21.szám)

A présházban gyertyák lobogtak; a hatalmas mellkasú Thier jött velem inni, de estefelé elszomorodott. Táncoló gyertyafényben már horkolt az egész szüreti társaság; meglobbanó világa Thier arcán szánalmas szomorúságot mutatott. Néha vádlón rámsandított: – Ördög! Újra elcsaltál a haldokló feleségem mellől, s az éjszakán keresztül, a présház nehéz gőzén keresztül is hallom szörnyű köhögését: kh... khe...

Thier szeméből részegen szivárogtak a könnyek. Valami ködös, rég elmaradt Május jutott eszébe, amikor először fogta át felesége derekát, s a gyertyák úgy lobogtak előtte, mint a lánynak ijedt, védekező szemei.

Tántorogva fölállt, s a lángok felé fújt: – Emlékszel a gyenge lombsuhogásra, Thier? – és hirtelen fölzokogott.

Szótlanul mentünk ki a présházból.

Őszi tájon haladtunk át hallgatagon, balról a sötét temető hevert, néma magvakat rejtve. Lomha mezők amott, végüknél ég felé suhanó lankákkal, amik heggyé varázsolódtak át a felhők táján.

Hogy lerázzam Thier sírós, önmagát vádló hangulatát, dalba kezdtem, énekeltem, gyujtogattam a jókedv máglyáit. Hol a föld kérge alá bujt a gondolatom, hol becsúsztam a fák törzsébe és végigkerengtem az évgyűrűkön. S a lombok között csüggeszkedett a lelkem, mozdulatlan levélként. Majd álmélkodva megmásztam az ürt és csillag lettem és tisztán láttam Thiert és jómagamat is, amint egymás mellett, szótlanul baktatunk... aztán a magasságokból egyszerre csak beszédbe pottyantam vissza:

– Te, Thier... hát mivel lehetne megvigasztalni azt az asszonyt?... Én azt hiszem, hogy csak azzal, ha friss szívet adnál néki, új tüdőt, új anyát, aki ma szülné világra, hogy elkerülhesse ezt a robotos sorsot, ami idejuttatta a haldokláshoz...

Megráztam a vén cimborát: – Te, azt mondta az Isten: Teremtsünk embert a mi képünkre és hasonlatosságunkra... és uralkodjék a tenger halain, az ég madarain, a barmokon, mind az egész földön és a földön csúszó-mászó mindenféle állatokon... érted-e, Thier, minő jogok ezek? Próbáltál már uralkodni, Thier, mint az Isten? Hogy a kezedben vihesd az új életet, az új szívet, a tüdőt, ajándékul a betegnek?

Könnyes pilláival rámbámult, majd rövid hallgatás után lassan kimozdult a biblia szavai közül, eltávolodott tőlem, lehajtott fővel ment, mint aki mindent megfontolt immár. Belecsapott a sötét mezőbe, kutatva lehajolt és egy virágszállal jött vissza.