Schrödinger oposszuma – Értik az állatok a halált? (részlet)
Author: Susana Monsó
Date: 2024
Description: Amikor az oposszum veszélyt érez, holtnak tetteti magát: teste kihűl, légzése lelassul, és rothadó tetem szagát árasztja. Susana Monsó humorral, empátiával és tudományos alapossággal tárja fel, hogyan reagálnak az állatok a halálra, a veszteségre és a gyászra. Hangyák, csimpánzok, kutyák, varjak, elefántok és bálnák történetein keresztül érvel amellett, hogy a halál fogalma széles körben elterjedt az állatvilágban, és a halálhoz való viszony nem kizárólag emberi tapasztalat. A filozófiát a viselkedéstudomány és az összehasonlító pszichológia legújabb eredményeivel ötvözve kérdőjelezi meg az em
Publisher: Park Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

Fordította Sepsi László

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Susana Monsó: Playing Possum. How Animals Understand Death

Princeton University Press, Princeton & Oxford, 2024

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte

Mirtse Áron

Első kiadás

First published in Spanish (La zarigüeya de Schrödinger. Cómo viven y entienden la muerte los animales) by Plaza y Valdés Editores, 2021, 2022

© Plaza y Valdés Editores, 2021, 2022

© Susana Monsó, 2021, 2024

English translation copyright © 2024 by Princeton University Press

This edition is published by arrangement with Plaza y Valdés Editores through A.C.E.R. Agencia Literaria

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Sepsi László, 2025

Minden jog fenntartva

A kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül a mű vagy annak bármely része semmilyen formában vagy módon nem sokszorosítható, nem terjeszthető és nem közölhető, ideértve az elektronikus rendszerekben történő tárolást és feldolgozást is.

Borítóterv © Joanna Grochocka / Marlena Agency

Tote-nak,
akinek nagyon sokat köszönhetek azért,
aki most vagyok

A halál egyszerű dolog, és ha úgy érezzük, elméleteket kell gyártanunk róla, akkor azt tegyük a lehető legegyszerűbben.

Bob Plant: The Banality of Death (A halál banalitása)

Előszó

„S szólt a Holló: »Soha már!«” – írja Edgar Allan Poe. Az ember azt hinné, ahhoz, hogy felfogjuk valakinek a halálát, meg kell értenünk, hogy az illető nem tér vissza soha már. Soha már nem látjuk újra az arcát. Soha már nem halljuk a hangját. Soha már nem lehetünk együtt vele. Legalábbis ezen a létsíkon biztosan nem.

De a soha már bonyolult fogalom. Magában foglalja az örökkévalóságot. Amíg világ a világ, a halott többé nem tér vissza hozzánk. A soha már múlhatatlanságot sugall, ami csak egy újabb szó az örökkévalóságra. De vajon a halál megértéséhez valóban tudnunk kell, mit jelent az örökkévalóság? Ki képes ezt ténylegesen felfogni? Az örökkévalóság egy végtelen időtartam – egy soha véget nem érő időszak, amely elválasztja az elhunytat a családjától és a barátaitól. És ki képes a végtelenséget ténylegesen felfogni? Valószínűleg senki. Még a matematikusok is vitatkoznak azon, hogy egyáltalán létezik-e.

Ezek szerint senki sem érti, mit jelent a halál – kivéve talán az emberiség történetének néhány páratlan intellektusát? Ez furcsa következtetés lenne. Mind tudjuk, mit jelent. Csak talán nem szeretünk gondolkodni rajta. Néhány filozófus egyenesen azt állítja, hogy egzisztenciális értelemben menekülünk a halál elől. Nem vagyunk hajlandók tudomást venni róla. Próbálunk nem gondolni rá. A saját halálunkat távoli eseménynek tekintjük az egyelőre körvonalazatlan jövőben. Viszont ugyanezek a filozófusok abban is egyetértenek, hogy ha ilyen értelemben menekülünk a saját halálunk elől, akkor azt csak azért tesszük, mert valójában ösztönösen nagyon is értjük, mit jelent.

Mi, emberek bonyolult teremtmények vagyunk. Talán túlságosan is azok. Egyértelműen hajlamosak vagyunk túlbonyolítani a dolgokat. És a filozófusok a legrosszabbak. Néhányuk kezében a filozófia a dolgok túlbonyolításának művészetévé válik. A legegyszerűbb dolgot is képesek elképzelhetetlenül, feleslegesen és végső soron valószerűtlenül összekuszálni. Ez ügyben a filozófusoknak azt tanácsolhatjuk, hogy tanuljanak intellektuális önuralmat. Az önuralom elsajátításának egyik módja, ha olyanokról veszünk példát, akik velünk ellentétben nem hajlamosak túlbonyolítani a dolgokat: az állatokról.

Susana Monsó időszerű ellenszert kínál a filozófusok sajnálatos túlbonyolítási kényszerére. Képesek felfogni az állatok, mit jelent a halál? Nehéz belátni, hogy miért ne lennének képesek rá. Egy olyan állat, amelyik nem tudja, mi az a halál, komoly hátrányba kerülne a túlélésért folytatott darwini küzdelemben. De feltehetően az állatok sem értik jobban az örökkévalóságot és a végtelent, mint mi, emberek. Akkor tehát mit jelent számukra a halál? És vajon ez arra is rávilágíthat, hogy számunkra – emberi állatok számára – mit jelent?

Jelen könyv meggyőzően foglalja össze, hogy az emberek – és más állatok – mit értenek a halál alatt. Kihez forduljunk, ha meg akarjuk érteni önmagunkat: a filozófusokhoz vagy az állatokhoz? Susana Monsó – aki filozófus, ráadásul igen tehetséges – meggyőzően érvel amellett, hogy mindkettőjükhöz.

Mark Rowlands

1

Bevezető:
A csimpánzok hallgatnak

2009 novemberében a National Geographic közölt egy fényképet, amely az olvasók és a tudósok képzeletét egyaránt megragadta. A fotón Dorothy, egy negyven-egynéhány éves csimpánz látható elnyúlva egy talicskában, amelyet két ember tol. A háttérben egy tizenhat egyedből álló csimpánzcsoport tömörül össze egy kerítés mögött, és feszülten mered a talicskában heverő társukra (1. kép). A fénykép azért nyűgözött le mindenkit, mert Dorothy már nem élt, és a fajtársai, akikkel együtt töltötte élete utolsó nyolc évét a kameruni Sanaga-Yong Csimpánzmenhelyen, mintha azért gyűltek volna össze, hogy búcsút vegyenek tőle.

Monica Szczupider, a fotós, aki megörökítette a pillanatot, így számol be az esetről: „A csimpánzok nem szoktak hallgatni. Csapatban élő, zajos, hangos állatok, amelyek viszonylag rövid ideig képesek egyetlen dologra koncentrálni. Viszont Dorothyról le sem tudták venni a szemüket, és ez többet mondott minden szónál.”1 De pontosan miről árulkodik ez a hallgatás? Lehetséges, hogy a csimpánzok egy szerettük elvesztése nyomán valami hasonlót éltek át, mint az emberi gyász? Képesek lehettek megérteni, mi történt Dorothyval? Talán azzal is tisztában voltak, hogy előbb-utóbb rájuk is ez a sors vár?

1. kép: Gyászoló csimpánzok. Fotó: Monica Szczupider

A fénykép hatalmas érdeklődést keltett. Hatására számos kutató a nyilvánosság elé tárta azokat a hasonló eseteket, amelyeknek az évek során szemtanúja volt, de addig nem publikálta őket, mások pedig nagyobb figyelmet szenteltek annak, hogyan viselkednek az általuk tanulmányozott állatok a halállal kapcsolatban. Ezzel új tudományág született, az összehasonlító tanatológia, amely azt vizsgálja, hogyan reagálnak az állatok az olyan egyedekre, amelyek elpusztultak vagy közel járnak a halálhoz, milyen élettani folyamatok határozzák meg a reakcióikat, és mit árul el a viselkedésük az elméjükről. Bár a kutatások eredetileg a főemlősökre koncentráltak, az elmúlt néhány évben robbanásszerűen megszaporodtak a témával kapcsolatos tudományos publikációk. Ebből fakadóan egyre több cikk születik a majmoktól és más főemlősöktől eltérő fajok halálhoz való viszonyáról, mint például az elefántok, a cetfélék, a lovak, a varjak vagy akár a rovarok.

Az állatok és a halál viszonya iránti érdeklődés annak az egyre erősödő tudományos trendnek a részét képezi, amely azt vizsgálja, milyen mértékben rendelkeznek egyes állatok olyan képességekkel, amelyeket hagyományosan kizárólag az embereknek tulajdonítunk.2 A nagy számban gyarapodó kutatások arra engednek következtetni, hogy számos állatfaj legalább primitív formában bír azokkal a jellemzőkkel, amelyek az ember esetében régóta szavatolják fajunk egyedülálló voltát, ilyen például a számérzék, az észszerű gondolkodás, a morál, a nyelvhasználat vagy a kultúra. Napjainkban egyre kevésbé tartható elképzelés, hogy az ember az állatok felett álló, azoktól élesen elkülönülő faj. Magától értetődő, hogy ebben a kontextusban fontossá válik a kérdés, hogy az állatoknak lehet-e fogalmuk a halálról, hiszen az emberiség évezredek óta úgy tekint magára, mint az egyetlen fajra, amelyet megáldottak – vagy megátkoztak – a halál megértésének képességével.

Az összehasonlító tanatológia – az állatok halálhoz való viszonyának kutatása – az etológia és az összehasonlító pszichológia metszéspontjában kialakult tudományág. Az etológia a biológiának azon ága, amely az állatok viselkedését tanulmányozza, és akárcsak az összehasonlító tanatológia, jobbára természetes környezetben, terepen végzett megfigyelésekkel dolgozik. Az összehasonlító pszichológia ezzel szemben kísérleti úton kívánja tanulmányozni az állatok elméjét, és összeveti, hogy a különböző fajok miként kezelik a hasonló problémákat, és milyen gondolkodási mechanizmusokat használnak ezek megoldásához. Az összehasonlító tanatológia ugyancsak érdeklődik az állatok pszichológiája iránt, és az összehasonlító pszichológia számos eredményét hasznosítja annak tárgyalása során, hogy az állatok miként élik meg a halandóságot, és mennyit értenek belőle.

E könyv szerzője azonban nem etológus vagy pszichológus, hanem filozófus. Ezt meglepőnek találhatják, ha a filozófusokat szakállas öregemberekként képzelik el, akik egy karosszékben pipázgatva elmélkednek az élet értelméről. Mi tagadás, néhányunk megfelel a leírásnak, de igazság szerint a filozófia felettébb szerteágazó tudományág, és amellett, hogy művelői között számtalan korosztály, nem és etnikum képviselteti magát, sokunk olyan témák tanulmányozásával tölti az idejét – mint a klímaváltozás, a terrorizmus, a videójátékok, a gyógyászat vagy a pornó –, amelyek nem illeszkednek a rólunk alkotott közkeletű képbe.

A filozófusok által tanulmányozott területek változatossága tükrözi a tudományág bizonyos sajátosságait, amelyek megkülönböztetik a többi diszciplínától. Ellentétben a természettudományok és a humán tudományok többi ágával, a filozófia nem rendelkezik előre meghatározott kutatási területtel. Bárminek létezhet filozófiája, mivel a filozófia egy módszert jelent, a világ szemlélésének és a róla való gondolkodásnak egy módját, nem pedig egy egyedi, konkrét jelenség tanulmányozását. Ez lehetővé teszi a filozófusok számára, hogy folyamatos párbeszédben álljanak más tudományterületekkel, könnyedén áttérjenek egyik diszciplínáról a másikra, semmit se tekintsenek evidenciának, megkérdőjelezzenek minden előzetes feltevést, és viták kiindulópontjául szolgáló friss, előremutató nézőpontokat vessenek fel.

Ez a könyv a filozófia viszonylag fiatal ága, az állati elmék filozófiájának keretén belül íródott. Bár az elmefilozófia hagyománya legalább az ókori Görögországig visszanyúlik, története során szinte kizárólag az emberi elmére fókuszált. Az állati elmék filozófiája nem csupán azért szorgalmazza az állatok elméjének tanulmányozását, hogy jobban megértsük a saját fajunkat, hanem önmagáért való célként is, abból a feltevésből kiindulva, hogy más fajok pszichológiájának vizsgálata attól függetlenül is érdekes, hogy magunkról mit tudhatunk meg belőle. Ennek megfelelően ez a tudományág párbeszédben áll a természettudománnyal, reflektál azokra a módszerekre, amelyekkel más fajok viselkedését és gondolkodását vizsgáljuk, azonosítja az elfogultságból adódó torzításokat, és fogalmi tisztázásra törekszik.

Az önálló tudományágként alig egy évtizede létező összehasonlító tanatológia igencsak rászorul a filozófiai nézőpontra, amely segít azonosítani a kutatásait torzító rejtett előfeltevéseket, és tisztázni alapfogalmainak jelentését. Jelen könyv konkrét célja az, hogy felismerje és felszámolja az antropocentrikus szemléletmódot, amely áthatja az állatok halálhoz való viszonyát vizsgáló kutatásokat. Mi több, a könyvön átívelő központi gondolatmenet gerincét egyetlen kulcsfogalom adja: a halál fogalma. Mit jelent pontosan megérteni a halált? A halál fogalma vajon bináris, mindent vagy semmit jellegű, vagy felfoghatjuk olyan spektrumként, amely kisebb vagy nagyobb fokú összetettséget is megenged? Van értelme a halál eltérő fogalmairól beszélni, amelyek megragadják a különféle fajok nézőpontjait?

A könyv egyik fontos feladata a fogalmi elemzés. Ez azonban nem merül ki a használt nyelvezet tisztázásában, hiszen egy ilyen elemzés révén a világra vonatkozó következtetéseket is levonhatunk. Például annak eldöntéséhez, hogy az állatok önzetlen viselkedését szemléltető kísérletek bizonyítják-e, hogy az állatok morális lények, előbb egyértelműen meg kell határoznunk, mit jelent morálisnak lenni. Ugyanez vonatkozik erre az esetre is. Annak elemzésével, hogy mit jelent a halál fogalmának ismerete, más nézőpontból tekinthetünk az eddigi bizonyítékokra. Mi több, pontosabban körülhatároljuk a halál megértésének kognitív követelményeit: azokat a pszichológiai adottságokat, amelyekkel egy állatnak rendelkeznie kell ahhoz, hogy tudatában lehessen a halandóságnak. Ezt szem előtt tartva túlléphetünk az összehasonlító tanatológia határain, és megnézhetjük, mit mondanak más tudományterületek – például az evolúciós biológia – arról, hogy ez a képesség milyen mértékben lehet elterjedt a természetben.

Értik-e az állatok, mit jelent a halál? E könyvben a filozófia által biztosított fogalmi és érvelési eszközökkel elemzem az összehasonlító tanatológia területén az elmúlt évtizedben összegyűlt empirikus bizonyítékokat, hogy választ adjak erre a kérdésre. Mint látni fogjuk, a tudományágat születése óta antropocentrikus torzítások jellemzik, amelyek ahhoz vezettek, hogy a tanatológusok intellektualizálják a halál fogalmát, és túlzott hangsúlyt helyezzenek a gyászra mint mások halálára adott érzelmi reakcióra. Az ilyen torzítások feltárása és felszámolása lehetővé teszi annak felismerését, hogy a halál fogalmának megértése nem igényel összetett kognitív képességeket, és hogy az állatok számos módon reagálhatnak rá érzelmileg, illetve szerezhetnek róla ismereteket. Ha az érvelésem helyes, a halálnak ez a fogalma sokkal könnyebben elsajátítható, mint azt általában feltételezik, és alighanem széles körben elterjedt az állatvilágban.

Ha valaki még nem foglalkozott az állatok fogalmaival és érzelmeivel, esetleg bizarrnak találhatja a fentieket. Ha az olvasó szintén így van ezzel, arra kérem, bízzon bennem: ez a könyv olyanoknak íródott, akiknek nincsenek előzetes ismereteik a témában, és nem igényel jártasságot az állatok pszichológiájában sem. Jóllehet talán most még azt is kétségbe vonja, hogy az állatok egyáltalán rendelkeznek elmével. A folytatásban azonban nem csupán az állatok halálhoz való viszonyát tárgyalom, hanem megvizsgálom a filozófiai érveket és az empirikus bizonyítékokat is, amelyek alátámasztják, hogy az állatvilágban a mentális élet nem kizárólag az ember sajátja. Így még a szkeptikus olvasók is megismerkedhetnek néhány izgalmas gondolattal.

A filozófiától indulunk, majd egyre mélyebbre merülünk az összehasonlító tanatológia és a kapcsolódó empirikus tudományok világába. Arra törekedtem, hogy lehetőleg kerüljem a szakzsargont, de amikor mégis szükség volt rá, igyekeztem világosan és némi humorral elmagyarázni (bár nem ígérem, hogy gurulni fognak a nevetéstől). Mindenesetre türelmet kérek azoktól, akik hadilábon állnak a filozófiával. Azoknak pedig, akik az állatokról szóló történetek miatt vették kézbe a könyvet, ígérem, azok sem maradnak el. Nem húzom tovább az időt, kedves olvasó. Szeretném megköszönni, hogy ezt a könyvet választotta. Őszintén remélem, hogy örömét leli benne, és tanul valamit az állatok és a halál viszonyáról – talán arról is, hogyan viszonyulunk a halálhoz mi, emberek.

Tartalom

Előszó

1. Bevezető: A csimpánzok hallgatnak

2. A hangya, amely elment a saját temetésére

3. A cet, amely körbehordozta a borját a fél világon

4. A majom, amely tetemekkel babázott

5. A kutya, amely jutalomfalatnak nézte a gazdáját

6. Az elefánt, amely elefántcsontot gyűjtött

7. Az oposszum, amely egyszerre volt élő és halott

8. Zárszó: Az állat, amely virágot vitt a halottainak

Köszönetnyilvánítás a spanyol kiadáshoz

Köszönetnyilvánítás az angol kiadáshoz

Képek jegyzéke

Jegyzetek

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Kézirat-előkészítő Markwarth Ágnes

Korrektor Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 633 484 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Google Sans – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License