Richard Osman: The Man Who Died Twice

Copyright © Richard Osman, 2021

Hungarian translation © Orosz Anna, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Richard Osman: The Man Who Died Twice

Viking, an imprint of Penguin Books, London, 2021

Fordította: Orosz Anna

ISBN: 978-963-419-956-4 (epub)

ISBN: 978-963-419-957-1 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Penguin Random House

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Tegyi Timea

Korrektor: Bobály Icu

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: krimi

Rubynak és Sonnynak.

Annyira büszke vagyok rátok, és milyen szerencsés,
hogy az apukátok lehetek.

Sylvia Finch azon tűnődik, vajon meddig bírja még.

Először a jobb láb, aztán a bal. Szarvasbőr cipője az őszi pocsolyába merül.

Körbelengi a halál, mint valami ködfelhő. Beivódik a hajába és a ruháiba. Biztosan mindenki látja rajta.

Megszabadul tőle valaha? Sylvia egyszerre reméli, hogy igen is, meg nem is.

Mikor történt vele utoljára valami igazán jó? Valami biztató.

Miközben Sylvia bepötyögi a biztonsági kódot, a nap sugarai áthatolnak a felhőkön.

Belép az ajtón.

ELSŐ RÉSZ

„A barátaid úgyis
meglátogatnak.”

1.

A következő csütörtökön…

– Beszélgettem egy nővel, aki a Ruskin Courtban lakik, és azt mondja, diétázik. De hisz nyolcvankét éves! – meséli Joyce, és azzal felhörpinti az utolsó korty bort a poharából.

– A járókeret slankít – jegyzi meg Ron. – A vékony lábak miatt van.

– De minek diétázna bárki is nyolcvankét évesen? Mégis mi bajod lesz egy pár kolbásztól? Végez veled? Hát, csak hajrá, álljon be a sorba!

A csütörtöki nyomozóklub ülése az imént ért véget. Ez alkalommal egy régi bűncselekményt vettek elő, egy hastingsi újságárus íjjal támadt egy betolakodóra, aki belehalt a sérülésbe. A férfit letartóztatták, a média felkapta az ügyet, és az volt az általános vélekedés, hogy az embernek joga van íjat ragadni, ha ez kell ahhoz, hogy megvédje az üzletét, az ég szerelmére. Ejtették a vádat, a fickó emelt fővel távozott az előzetesből.

Egy hónappal később a rendőrség kiderítette, hogy a betolakodó az újságárus kamasz lányával járt, ráadásul a súlyos testi sértés sem volt ismeretlen fogalom a boltos számára, de akkorra már mindenki továbblépett. Mégiscsak 1975-öt írtunk, nem voltak biztonsági kamerák, és senki se akart bajt keverni.

– Szerintetek egy kutya jó társaság lenne nekem? – kérdezi Joyce. – Két dolog között vacillálok: vegyek magamhoz egy kutyát, vagy inkább regisztráljak az Instagramra?

– Nem javaslom – szól közbe Ibrahim.

– Ugyan már, te semmit se javasolsz – vágja rá Ron.

– Nos, ez általában véve igaz – helyesel Ibrahim.

– Nagy testű kutyáról természetesen szó sem lehet – mondja Joyce. – Nincs akkora porszívóm, ami megfelelne egy nagy kutyának.

Joyce, Ron, Ibrahim és Elizabeth Coopers Chase társasági életének központjában, vagyis a helyi étteremben ebédelnek. Egy üveg vörös- és fehérbor is áll az asztalukon. Nincs még dél.

– Azért inkább óvakodj a kis kutyáktól, Joyce! – mondja Ron. – A kis testű kutyák olyanok, mint az alacsony férfiak. Örökösen az igazukat bizonygatják. Vég nélkül kaffognak, minden autót megugatnak.

Joyce bólint.

– Akkor legyen közepes méretű? Te mit gondolsz, Elizabeth?

– Hmm, jó ötlet – feleli Elizabeth, de igazából alig figyel a többiekre. Hogyan is tehetné azok után, amilyen levelet tegnap este kapott?

Azért nagy vonalakban persze követi a társalgás fonalát. Elizabeth mindig résen van, mert soha nem lehet tudni, milyen információmorzsa hullik az ölébe. Annyi mindent hallott már az évek során. Egy beszélgetésfoszlány egy berlini bárban, egy eltávozáson lévő orosz tengerész Tripoliban, akinek megeredt a nyelve. A helyszín ezúttal egy álmos nyugdíjasfalu Kentben, ahol a csütörtöki ebéd közben Joyce azt ecseteli, hogy szeretne egy kutyát, többféle szempont is felmerül az állat méretét illetően, Ibrahimnak pedig kétségei támadnak. Elizabeth gondolatai azonban más körül járnak.

Valaki az éj leple alatt egy levelet csúsztatott be Elizabeth bejárati ajtaja alatt.

Drága Elizabeth!

Vajon emlékszel még rám? Lehet, hogy nem, én azonban úgy képzelem – anélkül, hogy fényezni akarnám magamat –, talán mégis.

Ismét bebizonyosodott, hogy az élet tele van meglepetésekkel, ugyanis miután a héten beköltöztem, megtudtam, hogy szomszédok vagyunk. Micsoda társaságom lesz! Most biztos az jár a fejedben, hogy manapság már mindenféle jöttmentet beengednek ide.

Tudom, hogy hosszú ideje nem találkoztunk, de úgy vélem, csodálatos lenne feleleveníteni a barátságunkat.

Volna kedved meginni velem egy italt a Ruskin Court 14-ben? Mit szólnál egy kis lakásavatóhoz? Ha a válaszod igen, megfelel a holnap délután 3? Nem szükséges válaszolnod, várni foglak egy üveg bor társaságában.

Igazán csodás lenne viszontlátni téged. Annyi mesélnivalónk van. Szörnyen sok idő telt el azóta, hogy utoljára láttuk egymást.

Remélem, hogy emlékszel rám, és azt is, hogy számíthatok a holnapi látogatásodra.

Régi barátod:

Marcus Carmichael

Elizabeth azóta ezen rágódik.

Ha minden igaz, 1981 novemberének végén látta utoljára Marcus Carmichaelt, egy különösen sötét és dermesztően hideg éjszakán a Temze partján, a Lambeth-hídnál. A lehelete szinte megfagyott a jéghideg levegőben. A csapatával volt, mindegyiküknek megvolt a maga reszortja, és Elizabeth irányította a műveletet. Egy fehér furgonnal jöttek, kívülről kissé leharcolt járgány volt, rajta a felirat: G. PROCTER – ABLAKOK, LEFOLYÓK, BÁRMI SZÓBA JÖHET, belül viszont tipp-topp, tele gombokkal és képernyőkkel. Egy fiatal rendőr lekordonozta a part egy szakaszát, és az Albert rakpart járdáját is lezárták.

Elizabeth és a csapata lemászott a csúszós mohával borított, életveszélyes kőlépcsőn. Az apály egy hullát hagyott maga után, aki majdhogynem ülő helyzetben támasztotta a híd alatt a legközelebb eső pillért. Mindent úgy csináltak, ahogy kell, Elizabethnek gondja volt rá. Miután a csapata megvizsgálta a halott ruházatát, átkutatták vastag felöltője zsebeit, egy fiatal nő Highgate-ből fotókat készített róla, az orvos pedig halottnak nyilvánította. Világos volt, hogy a férfi valamivel feljebb ugrott a Temzébe, vagy valaki belökte. Ezt majd a halottkém eldönti. Aztán valamelyikük jelentést ír róla, Elizabeth pedig szignózza a lap alján. Annak rendje és módja szerint.

Nem volt könnyű felmenni a csúszós lépcsőfokokon a katonai hordágyra fektetett holttesttel. Egy fiatal közrendőr, aki majd kibújt a bőréből, hogy segíthet, megcsúszott, és eltörte a bokáját. Már csak ez hiányzott! Megértették vele, hogy egyelőre még nem hívhatják ki a mentőt, amit elég jól fogadott. Jó néhány hónappal később váratlanul előléptették, úgyhogy nem szenvedett sokáig.

Elizabeth kis csapata végül kiért a rakpartra, a holttestet pedig a fehér furgonba tették. „Bármi szóba jöhet.”

A csapat szétszóródott, Elizabethet és a doktort kivéve, akik a holttest mellett maradtak, amíg átszállították egy hampshire-i hullaházba. Korábban még nem dolgozott ezzel az orvossal – vörös holdvilágképe volt, őszülő, sötét bajusza –, de érdekesnek találta. Olyannak, akit megjegyez magának az ember. Az eutanáziáról meg a krikettről beszélgettek, amíg a pasas el nem bóbiskolt.

Ibrahim a magasba emeli a borospoharát, hogy nagyobb súlyt adjon szavainak:

– Nézd, Joyce, sajnos én sem a kis, sem a közepes, sem a nagy termetű kutyákat nem ajánlom. A te korodban.

– Na tessék, már megint kezdi – szól közbe Ron.

– Egy közepes méretű kutya – folytatja Ibrahim –, példának okáért a terrierek, köztük a Jack Russellek várható élettartama mintegy tizennégy év.

– Ezt meg ki mondja? – vág közbe Ron.

– Ezt a Kennel Klub mondja, ha számon akarod kérni rajtuk, Ron. Számon akarod kérni rajtuk?

– Nem, Ibrahim, igazad van.

– Na már most, te, Joyce, hetvenhét éves vagy – folytatja Ibrahim.

– Jövőre hetvennyolc – bólint Joyce.

– Nyilván. Na most, mivel hetvenhét éves vagy, muszáj figyelembe vennünk a te várható élettartamodat.

– Jujj, de jó! – Joyce fellelkesül. – Imádom az ilyesmit. Egyszer jósoltattam is magamnak tarotkártyából a mólónál. A nő azt mondta, gazdag leszek.

– Konkrétan azt kell megvizsgálnunk, vajon mekkora eséllyel fogsz túlélni egy közepes testű kutyát.

– Kész rejtély, miért nem nősültél meg soha, öregem – veti oda Ron Ibrahimnak, és a kezébe veszi a fehérboros üveget. – Amilyen jól bánsz a szavakkal. Töltsek még valakinek?

– Kedves vagy, Ron. Az enyémet töltsd csurig, hogy megspóroljuk a következő kört – mondja Joyce.

– Egy hetvenhét éves nőnek ötvenegy százalék az esélye, hogy élni fog még tizenöt évig – magyarázza tovább Ibrahim.

– Pompás – mondja Joyce. – Egyébként nem lettem gazdag.

– Szóval az itt a kérdés, Joyce, hogy ha magadhoz veszel egy kutyát, vajon túl fogod élni?

– Én már csak azért is túlélnék egy kutyát, hogy ezzel is bosszantsam – szól közbe Ron. – Farkasszemet néznénk egymással a szoba két sarkából, várva, hogy ki adja be előbb a kulcsot. Nem én lennék. Pont, mint amikor a British Leylanddel egyezkedtünk hetvennyolcban. Abban a pillanatban, hogy az egyikük kiment a slozira, tudtam, hogy nyert ügyünk van. – Ron felhajtja az italt. – Soha nem szabad elsőnek slozira menni. Ha kell, inkább köss rá csomót.

– Az az igazság, Joyce, hogy a dolog kétesélyes. Lehet, hogy túléled, de lehet, hogy nem. Ötvenegy százalék az esély. Fej vagy írás, de szerintem ezt a kockázatot nem érdemes vállalni. Az embernek nem szabad előbb meghalnia, mint a kutyája.

– Ez valami régi egyiptomi közmondás, vagy egy pszichiátertől származik? Vagy te találtad ki? – kérdezi tőle Joyce.

Ibrahim még egyszer megbillenti a poharát Joyce irányába, annak jeleként, hogy további bölcsességek fognak elhangzani.

– Az embernek természetesen előbb kell meghalnia a gyerekeinél, mivel megtanította őket, hogyan éljenek nélküle. De a kutyáját nem tanította meg. A kutyánkat csak arra tanítjuk meg, hogy velünk hogyan éljen.

– Nos, ez igazán elgondolkodtató, Ibrahim. Köszönöm – mondja neki Joyce. – Egy kissé talán lelketlen, nem gondolod, Elizabeth?

Elizabeth hallja, amit Joyce mond, de gondolatban még mindig a száguldó furgon hátsó részében ül, a holttesttel és a bajszos dokival. Nem ez volt az egyetlen ilyen alkalom Elizabeth karrierje során, de valóban elég szokatlan ahhoz, hogy emlékezzen rá. Ezt bárki megmondta volna, aki ismeri Marcus Carmichaelt.

– Cselezd ki Ibrahim rendszerét, és szerezz egy öreg kutyát! – szólal meg Elizabeth.

És tessék, ennyi év után most újra előbukkant Carmichael. Vajon mit akar? Kedélyesen elcsevegni? Elmerengeni a régi szép időkön a kandalló előtt? Ki tudja?

Egy új felszolgáló hozza ki a számlájukat. Poppynak hívják, és egy százszorszép van az alkarjára tetoválva. Majdnem két hete van már itt, de egyelőre még nem kapott túl jó értékeléseket.

– Poppy, a tizenkettes asztal számláját hoztad ki nekünk – mondja neki Ron.

– Jaj, tényleg, az a… Milyen hülye vagyok… Ez melyik asztal is?

– A tizenötös – válaszolja Ron. – Onnan lehet tudni, hogy egy hatalmas tizenötös szám van a gyertyára írva.

– Bocs, csak így is épp elég nehéz volt megjegyezni a kaját, és aztán úgy kihozni, hogy közben még a számokat is memorizáljam. Előbb-utóbb belejövök.

Poppy visszaindul a konyha felé.

– Nagyon kedves lány, de nem való neki ez a munka – jegyzi meg Ibrahim.

– A körme viszont csodás – szól közbe Joyce. – Makulátlan! Egyszerűen makulátlan, ugye Elizabeth?

– Makulátlan – bólint Elizabeth. Nem ez az egy, ami feltűnt neki Poppyval kapcsolatban, aki mintha a semmiből bukkant volna elő a körmével meg az alkalmatlanságával. De Elizabethet egyelőre más dolgok foglalják le, a Poppy körüli rejtély várhat még egy napot.

Még egyszer felidézi magában a levelet. Vajon emlékszel még rám? Szörnyen sok idő telt el azóta, hogy utoljára láttuk egymást.

Hogy emlékszik-e Marcus Carmichaelre? Micsoda nevetséges kérdés! Ő találta meg a Temze egyik hídjának támasztott holttestet apálykor. Segített felcipelni a csúszós lépcsőn az éjszaka közepén. Centikre ült tőle az ablaktisztítást reklámozó fehér furgonban. Ő közölte az áldozat fiatal feleségével, hogy a férje meghalt, és tiszteletből ott állt a sír mellett a temetésen.

Elizabeth tehát nagyon is jól emlékszik Marcus Carmichaelre. Ideje visszatérni a többiek közé. Elég egyszerre csak egy dolog.

Elizabeth a fehérboros palackért nyúl.

– Ibrahim, az élet nem csak a számokról szól. Ron, te jóval hamarabb meghalnál, mint a kutya, a férfiak várható élettartama sokkal rövidebb, mint a nőké, és tudod jól, mit mondott a háziorvosod a vércukrodról. Ami pedig téged illet, Joyce, mindketten tudjuk, hogy már rég eldöntötted a dolgot. Valami menhelyről fogsz magadhoz venni egy kutyát. Ott vár valahol egymagában, és hatalmas szemekkel néz majd rád. Esélyed sincs, egyébként pedig mindnyájunknak jó muri lesz, úgyhogy ne is vitatkozzunk róla többet!

Erről ennyit.

– És mi a helyzet az Instagrammal? – szólal meg Joyce.

– Azt se tudom, mi az, úgyhogy csak nyugodtan – válaszolja Elizabeth, és felhörpinti a borát.

Meghívás egy halott férfitól? Most, hogy végiggondolta, el fogja fogadni.

2.

– Tegnap este az Antiques Roadshow-t néztük – meséli Chris Hudson felügyelő, az ujjaival a kormányon dobolva. – És akkor jön ez a nő mindenféle kancsóval, anyád pedig odahajol hozzám, és azt mondja…

Donna De Freitas közrendőr beleveri a fejét a műszerfalba.

– Könyörögve kérlek, legalább tíz percig ne beszélj az anyámról.

Chris Hudson elvileg Donna mentora, akinek az a dolga, hogy a lány útját egyengesse, amely a bűnügyi nyomozórészleg felé vezet, de ezt senki sem gondolná abból, amilyen tiszteletlenül beszélnek egymással. Vagyis inkább abból, amilyen baráti viszonyban vannak, találkozásuk első pillanatától fogva.

Donna nemrég bemutatta a főnökét, Christ az anyjának, Patrice-nek. Arra gondolt, megtalálnák a közös hangot. Kénytelen volt azzal szembesülni, hogy a kelleténél jobban egymásra találtak.

Régen sokkal szórakoztatóbb volt megfigyelést végezni Chris Hudsonnel. Volt csipsz, kvízkérdések, pletykák az új őrmesterről, aki most kezdett Fairhavenben, és véletlenül küldött egy fotót a péniszéről egy helyi boltosnak, aki a biztonsági rácsokkal kapcsolatban érdeklődött nála.

Régen jókat röhögtek, ettek, és megmentették a világot.

De most? Itt ülnek Chris Ford Focusában ezen a késő őszi estén, és szemmel tartják Connie Johnson raktárát. Chrisnél egy olajbogyóval, sárgarépahasábokkal és humusszal teli ételdoboz van. A dobozt Donna anyja vette, a humuszt is ő készítette, és a sárgarépát is ő szeletelte fel. Donna felvetette, hogy vehetne egy KitKatet, mire Chris a szemébe nézett, és azt válaszolta, hogy az „üres kalória”.

Connie Johnson egy kedélyes helyi drogdíler. Bár ami azt illeti, manapság már inkább nagykereskedő. Pár évig a két Antonio fivér irányította a helyi drogkereskedelmet St Leonardsból, de úgy egy éve eltűntek, Connie Johnson pedig lecsapott a megüresedett helyre. Egyelőre még kérdéses, vajon gyilkos is, vagy szimplán drogkereskedő, de Chris és Donna így is, úgy is itt töltötték volna a hetet Chris Ford Focusában, távcsövön át figyelve ezt a bizonyos fairhaveni raktárt.

Chris fogyott valamennyit, klassz a frizurája, és a korának megfelelő sportcipőt visel. Tehát minden úgy történt, ahogy Donna mindig is mondta neki. Minden trükköt bevetett, hogy bátorítsa Christ, meggyőzze, rábeszélje, hogy törődjön magával. Kiderült, hogy egész végig egyetlen ösztönzésre volt szüksége: arra, hogy szexelni kezdjen az anyjával. Az ember jobb, ha vigyáz, mit kíván.

Donna hátradől az ülésen, és felsóhajt. Ölni tudna egy KitKatért.

– Jól van, na – mondja Chris. – Oké, barkochbázzunk! Gondoltam valamire, ami „é” betűvel kezdődik.

Donna kibámul az ablakon. A távolban egy sor, raktárnak használt garázst lát, az egyik közülük Connie Johnsoné, aki Fairhaven új drogbárója. Vagy inkább bárónője? A raktárakon túl húzódik a tenger. A holdfény megcsillantja a Csatorna tintafekete vizének lágyan ringatózó hullámait. Még messzebb, a távolban fény dereng.

– Éjszakai fürdőzés? – találgat Donna.

– Nem – rázza meg a fejét Chris.

Donna kinyújtózik, és visszapillant a raktárok felé. Egy kapucnis alak BMX-szel odagurul Connie raktárához, és dörömbölni kezd az ajtaján. Még a dombtetőről, ahol Chris leparkolt, is hallani a dörömbölés tompa hangját.

– Életrevaló srác biciklin? – tippeli Donna.

– Nem.

Kinyílik az ajtó, belép a fiú. Egész álló nap ez megy. Egymást érik a futárok. Feltankolnak kokóval, ekivel és hasissal, aztán visszahozzák a dohányt. Nincs megállás. Donna tudja, ha most razziáznának a raktárban, egy jó adag kábítószer ütné a markukat, egy unott közvetítő meg egy életrevaló srác biciklin. Ehelyett azonban a csapat kivár, mindenkit lefotóznak és követnek, aki csak erre jár, hogy minél alaposabban feltérképezzék Connie Johnson hálózatát. Elég bizonyítékot akarnak gyűjteni ahhoz, hogy egyszerre kapcsolhassák le az egész bandát. Ha minden jól megy, lesz pár hajnali rajtaütés. És ha Donnának még ennél is nagyobb szerencséje van, szükségük lesz a taktikai csapat támogatására, hogy pneumatikus faltörő kalapáccsal betörjenek pár ajtót, és a csapat egyik tisztje épp szingli lesz.

– Éjjellátó? – találgat Donna, miután észrevesz egy láthatósági mellényes nőt a parkolóhoz vezető gyalogúton.

– Nem.

A főnyeremény persze maga Connie Johnson. Miatta vannak most itt Chrisszel. Létezik, hogy Connie kinyírta két riválisát? És ha igen, mekkora az esély, hogy megússza?

Időnként pár ismerős arc is felbukkant az életrevaló biciklis srácokon kívül. A fairhaveni drogszcéna szeniorabb figurái. Mindenkit feljegyeztek. Ha valóban Connie tette el láb alól az Antonio fivéreket, nem egyedül tette. Connie nem hülye. Előbb-utóbb fel fog tűnni neki, hogy figyelik. És akkor már nehezebb lesz nyomon követni, mi történik. Ezért igyekeznek begyűjteni minden bizonyítékot, amíg nem fog gyanút.

Valaki megkocogtatja a kocsi ablakát, mire Donna összerezzen. Oldalra fordul, és a láthatósági mellényt viselő nő áll előtte, aki az előbb erre tartott az ösvényen. Egy mosolygós arc néz be az ablakon. Egy-egy kávéspoharat tart a kezében. Donna megnézi magának a platinaszőke haját és a száján elkenődött vörös rúzst. Leengedi a kocsi ablakát.

A nő lehajol, Donnára és Chrisre mosolyog.

– Még nem találkoztunk, de ha jól sejtem, maga Donna, maga pedig Chris. Hoztam maguknak kávét a benzinkútról.

Odanyújtja nekik a kávét, mire Chris és Donna összenéznek, és elveszik tőle.

– Connie Johnson vagyok, de ezt szerintem már tudják – folytatja a nő. Megpaskolja a mellénye zsebét. – Hoztam virslis párnát is, kérnek?

– Kösz, nem – vágja rá Chris.

– Igen, kérek – mondja Donna.

Connie odaadja az egyik papírtasakba csomagolt virslis párnát Donnának.

– Bocs, de a kukák mögött rejtőzködő rendőrnőnek, aki a fényképeket csinálja, nem vettem semmit.

– Nem baj, úgyis vegán – jegyzi meg Donna. – Brightoni.

– Mindegy, csak be akartam mutatkozni. Nyugodtan tartóztassanak le bármikor.

– Meglesz – mondja neki Chris.

– Ez milyen szemhéjfesték? – kérdezi Connie Donnától.

– Pat McGrath, sztenderd arany – válaszolja Donna.

– Nagyon buja – mondja neki Connie. – De mindegy is, mára végeztünk, ha esetleg haza akarnának menni. Egyébként se láttak semmi olyat az elmúlt két hétben, amit ne akartam volna, hogy lássanak.

Chris belekortyol a kávéba.

– Ez tényleg a benzinkútról van? Nagyon jó.

– Vettek egy új gépet – magyarázza Connie. Benyúl a belső zsebébe, kivesz egy borítékot, és odaadja Donnának.

– Ez a magáé. Fényképek magukról, meg a többi kúszó-mászó rendőrtisztről. Ezt a játékot ketten is játszhatják. Lefogadom, hogy nem vették észre, amikor lefotózták magukat. Sőt, hazáig követték néhányukat. Csináltak magáról egy jó képet, Donna, amikor randija volt. Ha engem kérdez, szerintem ennél jobbat érdemel.

– Szerintem is – mondja neki Donna.

– Na megyek is, de örülök, hogy végre személyesen is találkoztunk. Már alig vártam, hogy megismerkedjünk. – Connie puszit dob nekik. – Remélem, hogy hamarosan viszontlátjuk egymást!

Connie felegyenesedik, és elsétál a Ford Focustól. Egy Range Rover bukkan fel mögöttük. Kinyílik az anyósülés ajtaja, Connie beszáll, és a sofőr továbbhajt.

– Nos – szólal meg Chris.

– Nos, most mi legyen?

Chris megvonja a vállát.

– Ez nagyszerű terv, főnök. Mire gondoltál a barkochbában? Mi volt az, ami „é” betűvel kezdődik?

Chris beindítja a motort, és becsatolja a biztonsági övet.

– Édesanyád gyönyörű arca. Azt látom magam előtt, valahányszor lehunyom a szemem.

– Édes istenem – sóhajt fel Donna. – Kérni fogom az áthelyezésemet.

– Jó ötlet. De csak miután hűvösre tettük Connie Johnsont, rendben?

3.

Joyce

Bárcsak megint történne valami izgalmas. Bármi.

Mondjuk, egy tűzvész, amiben senki sem sérül meg? Csak legyenek lángok meg tűzoltóautók. Mi termosszal a kezünkben körbeálljuk azt, ami lángokban áll, Ron pedig odakiabálhatja a tűzoltóknak, hogy mit csináljanak. Vagy egy viszony, az szórakoztató lenne. A legjobb az lenne, ha nekem lenne viszonyom valakivel, de nem vagyok telhetetlen, elég, ha történik valami botrányos. Mondjuk, egy kapcsolat óriási korkülönbséggel, vagy ha valakinek hirtelen csípőprotézisre lesz szüksége. Vagy egy affér melegekkel? Ilyen még nem volt Coopers Chase-ben, de szerintem mindenki odáig lenne érte. Mi lenne, ha börtönbe kerülne valakinek az unokája? Vagy ha lenne egy árvíz, amiből mi kimaradunk. Na mindegy, szerintem értik, mire gondolok.

Ha az ember belegondol abba, hogy milyen sokan haltak meg errefelé mostanság, elég nehéz ezek után visszatérni a kertészkedéssel és régi Taggart-epizódokkal teli hétköznapokhoz. Bár meg kell hogy valljam, kedvelem Taggartot.

Amikor ápolónőként dolgoztam, mindig voltak betegek, akik meghaltak. Úgy hullottak, mint a legyek. Félre ne értsék, soha nem öltem meg senkit, bár könnyen megtehettem volna. Egyszerűbb dolgom lett volna, mint egy orvosnak. Az orvosokat állandóan ellenőrizték. Manapság már valószínűleg mindenkit ellenőrizgetnek, de lefogadom, hogy ha az embernek kedve szottyanna rá, könnyedén megtehetné.

Ibrahim nem akarja, hogy magamhoz vegyek egy kutyát, de biztosra veszem, hogy meg tudom győzni az ellenkezőjéről. Nem kell hozzá sok idő, és ő fogja rágni a fülemet, hogy szerezzek már magamnak egy kutyát. És tuti, hogy ő akarja majd sétáltatni. Bárcsak megkaparintottam volna magamnak Ibrahimot harminc évvel ezelőtt.

Van egy menhely a sussexi megyehatárnál, mindenféle állattal. A szokásos kutya-macska felhozatalon kívül szamarak, nyuszik és tengerimalacok is laknak ott. Soha nem gondoltam volna, hogy egy tengerimalac is kerülhet olyan helyzetbe, hogy meg kell menteni, de ezek szerint igen. Előbb-utóbb mind kerülünk ilyen helyzetbe, miért lenne ez másként a tengerimalacokkal? Tudták, hogy Peruban megeszik a tengerimalacot? A Konyhafőnökben hallottam a minap. Csak megemlítették, senki sem tette a sütőbe.

Elég sok kutya Romániából származik. Megmentik őket, és ide hozzák. Nem tudom, hogy csinálják, majd megérdeklődöm. Kizárt, hogy repülővel, ami telis-tele van kutyákkal. Talán teherautóval? Biztos megvan a módja. Ron szerint akcentussal fognak ugatni, de Ron már csak ilyen.

Megnéztük a menhely weboldalát, és őszintén kívánom, bár maguk is láthatnák a kutyákat. Van egy, akit kinéztem magamnak. Alannek hívják. Az adatlapja szerint „meghatározhatatlan terrier”. Akárcsak én. Ez volt az első gondolatom. Alan hatéves, és azt mondják, nem szabad új nevet adni nekik, mert már megszokták a régit, de én akkor sem leszek hajlandó Alannek hívni egy kutyát.

Talán rá tudom venni Ibrahimot, hogy vigyen el kocsival a menhelyre jövő héten. Újabban teljesen rákattant a vezetésre. Még Fairhavenbe is kocsival megy holnap. Tényleg előbújt a csigaházából, amióta ez a sok gyilkosság történt. Úgy furikázik fel-alá, mintha ő lenne Murray Walker.

Még mindig az jár a fejemben, vajon miért volt ilyen különös hangulatban Elizabeth az ebéd alatt. Mint aki csak fél füllel figyel. Stephennel történt valami? Tudják, ő Elizabeth férje. Vagy még mindig nem tudta túltenni magát Pennyn? Akárhogy is, valami foglalkoztatja, és úgy indult haza ebéd után, mint aki egy fontos lépésre szánta el magát. És ez valakinek nem jelent jót. Az ember csak annyit remélhet, hogy nem ő ez a bizonyos valaki.

Egyébként elkezdtem fonni. Tudom, hát nem hihetetlen?

Összeismerkedtem Deirdrével a Csacsogás és Kötögetés klubból. A férje francia volt, de már régebben meghalt. Azt hiszem, leesett a létráról, de az is lehet, hogy a rák vitte el, már nem emlékszem. Deirdre barátságkarkötőket fon, amit elad, a pénzt pedig jótékonysági célokra ajánlja fel, és megkaptam tőle a mintát. Különböző színekben csinálja őket az ember, attól függően, hogy kinek akarja ajándékozni. Az emberek fizetnek érte, amennyit gondolnak, a pénz pedig jótékonysági célra megy. Én flittereket is teszek a karkötőimre. Igaz, a leírásban nem szerepelt, hogy használjunk flittert, de már ezer éve itt porosodnak az egyik fiókban.

Elizabethnek csináltam egy vörös, fehér és kék színűt. Ez volt az első próbálkozásom, és elég egyenetlenre sikerült, de Elizabeth nagyon kedvesen fogadta. Megkérdeztem, melyik alapítványnak szeretné felajánlani a pénzt, és azt válaszolta, hogy a Demenciával Élőknek, de ennél többet azóta sem beszéltünk Stephenről. Bár, hogy őszinte legyek, szerintem Elizabethnek hamarosan el kell majd engednie a férjét. A demencia ilyen: mindent letarol, visszafordíthatatlan pusztítást végez. Szegény Elizabeth. És persze szegény Stephen.

Bogdannak is csináltam barátságkarkötőt. Sárga-kéket, mivel tévesen azt hittem, hogy ezek a lengyel zászló színei. Ehhez képest Bogdan szerint a vörös és a fehér a lengyel zászló két színe, és el kell ismernem, hogy biztos jobban tudja, mint én. Azt mondta, lehet, hogy Svédországgal kevertem össze, és talán így is történt. Gerry kijavított volna. Mint minden jó férj, Gerry minden zászlót ismert.

Láttam Bogdant a minap, és rajta volt a barátságkarkötő. A dombtető felé tartott, az építkezéshez, és amikor odaintett nekem, megláttam a csuklóján a karkötőt a jó ég tudja, mi mindent ábrázoló tetoválásai között. Tudom, hogy butaság, de majd kiugrottam a bőrömből. A flitterek ragyogtak a napfényben, és az én arcom is éppúgy sugárzott a boldogságtól.

Elizabeth még nem viselte az övét, de nem hibáztatom érte. Egyre jobban belejövök a karkötőkészítésbe, ráadásul Elizabethnek és nekem nincs szükségünk arra, hogy a barátságunkat bizonygassuk egymásnak.

Múlt éjjel arról a házról álmodtam, ahol először éltünk Gerryvel, miután összeházasodtunk. Amikor kinyitottuk az ajtaját, egy új, ismeretlen szobára bukkantunk, és rögtön terveket szőttünk arról, hogy mihez kezdjünk vele.

Arra már nem emlékszem, hogy álmomban hány éves volt Gerry, én viszont annyi, mint most. Két ember, aki soha nem találkozott, most megérintette egymást, nevetgélt, és terveket szőtt. Ide egy cserepes növényt, oda egy dohányzóasztalt. Amiről a szerelmesek álmodoznak turbékolva.

Amikor felébredtem, és belém hasított, hogy Gerry nincs többé, a szívem újra darabokra tört, és csak zokogtam és zokogtam. Azt hiszem, ha hallani lehetne Coopers Chase-ben a reggeli könnyeket, olyan lenne, mint a madárcsicsergés.

4.

Egy újabb ragyogó őszi nap, de a levegő csípőssége arra utal, hogy nem maradt hátra túl sok ilyen. A tél türelmetlenül toporog a küszöbön.

Délután három óra van, Elizabeth virágot visz Marcus Carmichaelnek. A halott férfinak. A vízbe fúlt holttest hirtelen feléledt, és a Ruskin Court 14-be költözött. A férfi, akit a szeme láttára temettek egy hampshire-i temető sírjába, most a holmiját pakolja ki, és a wifivel bajlódik.

Elsétál a Coopers Chase szívében álló ápolóház, a Fűz mellett, ahová mindennap ellátogatott, amíg Penny ott feküdt, hogy elcsevegjen a barátnőjével, beszámoljon neki a legfrissebb pletykákról és fejleményekről anélkül, hogy tudta volna, egyáltalán hallja-e Penny azt, amit mond.

Természetesen Penny már nincs többé.

Egyre hosszabbak az éjszakák, és a nap már lemenőben, amikor Elizabeth a Ruskin Courthoz ér, és becsönget a 14-es lakás kapucsengőjén. Semmi válasz. Rövid várakozás után kinyílik a bejárati ajtó.

Van ugyan lift, de Elizabeth amíg csak teheti, a lépcsőt használja. Jót tesz a csípő- és térdízületeknek. Ráadásul a liftben gyilkolni is könnyű, amikor kinyílik az ajtaja. Nincs hová bújni, és még csengőhang is jelzi az ember érkezését. Nem mintha Elizabeth attól tartana, hogy meg fogják ölni, szerinte itt most nem erről van szó, de soha nem árt, ha az ember észben tartja a szakma alapjait. Elizabeth soha nem végzett senkivel liftben. Egyszer szemtanúja volt Essenben, hogy valakit belöktek egy liftaknába, de az más volt.

A lépcsőn felérve balra fordul, átteszi a bal kezébe a virágot, és bekopog a 14-es lakás ajtaján. Vajon ki fog ajtót nyitni? Mi ez az egész? Van mitől félnie?

Kinyílik az ajtó, és egy ismerős arcot lát maga előtt.

Nem Marcus Carmichaelét. Hogyan is állhatna előtte az a férfi? Ám olyasvalakiről van szó, aki nagyon is jól ismerte Marcus Carmichael nevét. És tudta, hogy ezzel Elizabeth figyelmét is felkelti majd.

Mint kiderült, Elizabethnek van mitől félnie.

A férfi jóképű, a bőre napbarnított, dús, homokszínű hajába ősz szálak vegyülnek. Elizabeth sejtette, hogy soha nem fog kopaszodni.

Most mit csináljon?

– Marcus Carmichael, ha jól sejtem – szólal meg Elizabeth.

– Nos, ha jól sejtem, igen. Jó újra látni téged, Elizabeth. Ezt a csokrot nekem hoztad?

– Nem, újabban virággal a kezemben szoktam járkálni, allűrként – válaszolja neki Elizabeth, és a férfi kezébe nyomja a csokrot. A férfi beinvitálja.

– Jogos, jogos. Azért én inkább vázába teszem. Gyere, foglalj helyet, érezd magad otthon!

A férfi a konyhába megy.

Elizabeth körbenéz a lakásban. Sehol egy fénykép, sehol egy dísz, bármi, ami arra utalna, hogy valaki ideköltözött. Két fotel, ami csak arra vár, hogy valaki elvigye innen, a földön egy stósz könyv meg egy olvasólámpa.

– Tetszik, hogy ilyen otthonossá tetted a lakást – mondja Elizabeth a konyha felé.

– Nem én választottam ezt a bútort, szívem – válaszolja a férfi a nappaliba lépve. Egy teáskannába tette a virágokat. – Biztosan meg fogom szokni, bár azt remélem, nem leszek itt sokáig. Kérsz egy pohár bort? – A teáskannát a párkányra helyezi.

– Igen, kérek. – Elizabeth helyet foglal az egyik karosszékben. Mi ez az egész? Mit keres itt ez az alak? Egyáltalán mit akar tőle ennyi év után? Bármi is áll a dolog mögött, Elizabeth rosszat sejt. Egy alig bútorozott szoba, a függöny behúzva, a hálószobán lakat. A Ruskin Court 14-es számú lakása nagyon úgy festett, mint egy védett ház.

De mi elől kell védelmet nyújtania?

A férfi visszajön a szobába, két pohár vörösborral a kezében.

– Ugye jól emlékszem, hogy a Malbecet szereted?

Elizabeth elveszi tőle a poharat, majd a férfi leül a szemközti fotelba.

– Úgy látom, azt képzeled, a memória lenyűgöző diadala, hogy megjegyezted, milyen bort ittam az alatt a húsz év alatt, amíg ismertük egymást.

– Szívem, majdnem hetven vagyok, ebben a korban már minden a memória lenyűgöző diadala. Egészségedre! – mondja a poharát a magasba emelve.

– A tiédre is! – Elizabeth is a magasba emeli az övét. – Sok idő telt el.

– Rengeteg. De ugye emlékeztél Marcus Carmichaelre?

– Elegáns húzás volt tőled.

Marcus Carmichael egy szellem volt, akit Elizabeth keltett életre. A mestere volt az ilyesminek. Ez a férfi soha nem létezett, kizárólag azért született meg a semmiből, hogy titkokat adjon tovább az oroszoknak. Hamis papírokból és előre megkomponált fényképekből teremtették meg a múltját. Egy sosem volt ügynök sosem volt titkokat adott tovább az ellenségnek. És amikor az oroszok kissé közelebb kerültek hozzá, és többet akartak az új forrásuktól, eljött az ideje, hogy végezzenek Marcus Carmichaellel, amihez kölcsönvettek egy azonosítatlan hullát az egyik londoni oktatókórházból, és elhantolták egy hampshire-i temetőben. A gyászoló özvegyet egy fiatal gépírónő alakította a hivatalból. A férfival együtt a hazugság is a sírba szállt. Marcus Carmichael olyan halott volt, aki sohasem élt.

– Köszönöm. Gondoltam, hogy tetszeni fog neked. Nagyon jól nézel ki. Remekül. Hogy van… Na, mondd csak, hogy is hívják… Stephennek, ugye? A mostani férjedre gondolok.

– Erre tényleg szükség van? – sóhajt Elizabeth. – Mi lenne, ha inkább rátérnénk arra, hogy mit keresel itt?

– Ahogy óhajtod, Liz – bólint a férfi. – Rengeteg időnk lesz még, hogy elmeséljük, mi minden történt velünk azóta, hogy utoljára találkoztunk. De ugye Stephennek hívják?

Elizabethnek eszébe jut Stephen, aki egyedül van otthon. Mielőtt idejött, bekapcsolva hagyta a tévét, úgyhogy Stephen remélhetőleg elbóbiskolt előtte. Legszívesebben újra vele lenne, odaülne mellé, és hagyná, hogy a férje magához ölelje. Elizabeth nem akar itt lenni, ebben az üres lakásban ezzel a veszélyes alakkal. Akit látott már gyilkolni. Nem erre a kalandra számított. Stephent és a csókjait akarja. Vagy Joyce-t és a kutyáit.

Belekortyol az italába.

– Feltételezem, hogy akarsz tőlem valamit. Mint mindig.

A férfi hátradől a fotelban.

– Nos, igen, azt hiszem. De semmi megerőltetőt. Igazság szerint olyasmire kérnélek, amit szerintem szórakoztatónak fogsz találni. Emlékszel még egyáltalán, hogy mit jelent ez a szó?

– Épp elég szórakoztatóan telnek itt a napjaim, de azért köszönöm a lehetőséget.

– Na igen, hallottam róla. Mindenféle hulla és miegyéb. Olvastam az egész aktát.

– Miféle aktát? – Elizabethnek összeszorul a gyomra.

– Ó, szép kis felzúdulást keltettél Londonban azzal, hogy mindenféle szívességeket kértél az elmúlt hónapokban. Pénzügyi kimutatások, orvos szakértői jelentések, sőt, ha jól emlékszem, még egy nyugalmazott patológust is lehívtál ide, akivel csontokat ástatok ki. Azt képzelted, hogy ez senkinek sem fog feltűnni?

Elizabeth rádöbben, mennyire rövidlátó volt. Való igaz, hogy kért pár szívességet, amikor a csütörtöki nyomozóklubbal Tony Curran és Ian Ventham halálának ügyében nyomoztak. Meg amikor azt a másik hullát próbálták azonosítani, akinek a csontjaira a fenti temetőben bukkantak. Tudnia kellett volna, hogy valaki valahol figyel és jegyzetel. Nem kérhetsz szívességet anélkül, hogy ne kellene visszafizetned. Mit kell majd tennie?

– Mit akarsz tőlem? – kérdezi Elizabeth.

– Csak egy kis bébiszitterkedést.

– Kire kellene vigyáznom?

– Rám.

– És miért szorulnál rá, hogy vigyázzanak rád?

A férfi bólint, iszik egy korty bort, és előrehajol.

– Az a helyzet, Elizabeth, hogy szép kis kalamajkába kerültem.

– Van, ami soha nem változik, igaz? Na, mesélj!

Kulcs fordul a zárban, és kivágódik a bejárati ajtó.

– Ez egyszer épp időben – szólal meg a férfi. – Íme a nő, aki segíthet elmesélni a történetemet. Ismerkedj meg a hölggyel, akinek a felügyelete alatt állok.

Poppy lép a szobába. Az új pincérnő az étteremből.

– Uram, asszonyom – biccent oda mindkettőjüknek.

– Nos, ez sok mindent megmagyaráz – jegyzi meg Elizabeth. – Remélem, Poppy, hogy ügynöknek jobb, mint pincérnek.

Poppy elpirul.

– Hogy őszinte legyek, nem vennék mérget rá. De hármunk között, szerintem megúszhatjuk ezt az egészet anélkül, hogy bajunk esne.

Elizabeth úgy tapasztalta, a védett házak ritkán nyújtanak sokáig védelmet. Poppy arrébb tolja a virággal teli teáskannát.

– Gyönyörű virágok! – Nekitámaszkodik a párkánynak.

– Pontosan miféle bajról is van szó? – kérdezi Elizabeth.

– Jobb, ha az elején kezdem – mondja erre a férfi.

– Tedd azt, Douglas – jegyzi meg Elizabeth, és felhajtja az italát. – Férjnek csapnivaló voltál, de ahogy történeteket mesélsz, mindig is imádtam.

5.

Ibrahim most végzett az ebéddel, amit Ronnal költött el. Megpróbálta rávenni Ront, hogy kóstolja meg a humuszt, de Ron hajthatatlannak bizonyult. Ha rajta múlik, ő mindennap sonkát, tojást és sült krumplit enne. Meg kell hagyni, hetvenöt éves, és még mindig jó karban van, szóval, mondhatná bárki is, hogy nincs igaza?

Ibrahim becsukja a kocsi ajtaját, és becsatolja a biztonsági övet.

Ron fel volt dobva, mert az unokája, Kendrick nála tölti a jövő hetet, és ezért Ibrahim is fel van dobva.

Ibrahim csodálatos apa lett volna, és csodálatos nagypapa. De ez nem adatott meg neki, ahogy sok minden más sem az életben. Ostoba vénember, gondolja, miközben beindítja a motort. Te követted el a legnagyobb baklövést. Elrejtőztél a világ elől a biztonságos zugodban, és közben elfelejtettél élni.

Mire ment vele? Mi lett volna azokkal a döntésekkel, amelyeket óvakodott meghozni? Mi lett a szerelmeivel, amelyeket félt megélni? Eszébe jut az a sok élet, amit elszalasztott.

Ibrahimnak mindig is erőssége volt „végiggondolni a dolgokat”, most azonban úgy dönt, hogy a szarvánál ragadja meg azt a bizonyos bikát, és egy kissé jobban kiélvezi a pillanatot. Hagyja, hogy átragadjon rá Ron kaotikus felszabadultsága, Joyce derűs optimizmusa és Elizabeth igazságlátása.

Azt mondta, „ne vegyél kutyát, Joyce”. Pedig nyilván azt kell tennie. Majd ha Ibrahim hazaért, megmondja neki. Vajon Joyce megengedi majd neki, hogy sétálni vigye? Biztosan. Fantasztikus hatással van a szívre és az érrendszerre. Mindenkinek kell egy kutya. A férfiaknak feleségül kellene venniük a nőt, akit szeretnek ahelyett, hogy ijedtükben Angliába menekülnek. Ibrahimnak egy egész élet a rendelkezésére állt, hogy ezen a döntésen elmélkedjen. De még csak szóba sem hozta soha a barátai előtt. Egyszer talán megtehetné, nem?

Balra fordul, majd kihajt Coopers Chase kapuján. Persze csak miután alaposan körülnézett, újra és újra.

Egy egész világ vár rá odakint, és bármennyire is fél tőle, eldöntötte, hogy időnként ki kell merészkednie Coopers Chase-ből. Úgyhogy most itt van a zaj, a dugó, a tömeg kellős közepén.

Elhatározta, hogy hetente egyszer kölcsönveszi Ron Daihatsuját, és elugrik vele Fairhavenbe. Elhalad a várostábla mellett. Micsoda izgalmak! Egyedül van, csak ő, és senki más. Vásárolgat egy kicsit, aztán beül egy Starbucksba, és egy kávé mellett újságot olvas. És amíg ott ücsörög, megnézi magának a körülötte ülőket, és hallgatózik egy kicsit. Miről beszélgetnek manapság az emberek? És vajon boldogtalannak tűnnek?

Ibrahimot nyugtalanítja, hogy mi lesz, ha nem talál parkolóhelyet, de könnyedén sikerül leparkolnia. Aggódik, hogy nem érti majd, hogyan kell fizetni a parkolásért, de az is pofonegyszerű.

Melyik pszichiáter retteg az élettől? Ibrahim szerint mindegyik, ezért lesz belőlük pszichiáter. Ezzel együtt csak nem fog ártani, ha közelebb engedi magához a világot. Ha az ember nem vigyáz, elmeszesedik az agya Coopers Chase-ben. Ugyanazok az emberek, ugyanazok a beszélgetések, mindig ugyanaz a zsörtölődés és zúgolódás. A gyilkossági ügyek kinyomozása a lehető legjobbat tette Ibrahimnak.

Hamar felfedezi magának az önkiszolgáló pénztárakat és az érintésmentes fizetést. Az emberi érintkezés abszolút minimuma. Nem kell köszönésképpen odabiccentenie valakinek, akivel még életében nem találkozott. Ha belegondol, hogy majdnem kimaradt mindebből!

Rábukkan egy tüneményes kis könyvesboltra, ahol senkit sem zavar, ha egy órán át ücsörög a fotelban és olvas. Természetesen megvásárolja a könyvet, amit olvasott. Az a címe, hogy Te, és egy Joe nevű pszichopatáról szól, akivel Ibrahim nagyon is együtt tud érezni. Három másik könyvet is vesz, mert szeretné, ha a könyvesbolt jövő héten is itt állna, amikor legközelebb benéz. Ez a felirat áll a kassza mögött a falon: „Ha nem használod, búcsút mondhatsz neki.”

Ha nem használod, búcsút mondhatsz neki. Ez eléggé találó. Ezért van most itt. A zajban, ahol autók száguldoznak, kamaszok kiabálnak és munkások szitkozódnak. Jól érzi magát. Nem fél annyira. Az elméje felélénkült. Ha nem használod, búcsút mondhatsz neki.

Az órájára pillant. Máris elsuhant három óra, ideje hazaindulni, a feje csak úgy zsong a sok izgalomtól. Alig várja, hogy az érintésmentes fizetésről meséljen Joyce-nak. De csak miután közölte vele, hogy muszáj magához vennie egy kutyát. Biztos hallott már róla, de a technológiának talán nem járt utána, amit Ibrahim viszont megtett. Az idő csak úgy repül, ha az ember megéli.

A fairhaveni rendőrkapitányság mellett parkolt le Ron Daihatsujával, mert ott a legbiztonságosabb parkolni. Egy nap talán beugrik Chrishez és Donnához. Szabad egyáltalán munkaidőben látogatást tenni a rendőröknél? Nyilván örülnének neki, de nem szeretné feltartani őket, mondjuk, egy szándékos gyújtogatás utáni nyomozásban azzal, hogy semmiségekről fecserésznek vele. De az efféle aggodalmaskodás a régi Ibrahimra volt jellemző. Az új Ibrahim egyszerűen csak megragadja a kínálkozó alkalmat. Találkozni akar valakivel? Fogja magát, és beállít hozzá. Ron ezt tenné. Igaz, Ron képes vécére menni úgy, hogy nem csukja be az ajtót, szóval jobb, ha Ibrahim az eszébe vési, hogy mindennek van határa.

A rendőrséghez közeli sarkon elhalad három biciklis kamasz mellett, akik mind kapucnit viselnek. Kannabiszszag csapja meg Ibrahim orrát. Coopers Chase-ben rengetegen szívnak kannabiszt. Állítólag hatásos a zöld hályogra, de a statisztikák alapján kizárt, hogy ennyi embernek zöld hályogja legyen. Még fiatal korában Ibrahimot néhány gazdagabb barátja rábeszélte, hogy próbálja ki az ópiumot. Túl gyáva volt még egyszer kipróbálni, de talán érdemes lenne felvennie a bakancslistájára. Elgondolkodik, vajon hol lehet ópiumot szerezni. Chris és Donna biztos tudja. Roppant hasznos, ha az embernek rendőr ismerősei vannak.

Ez a három fiatal pont úgy néz ki, mint akitől Ibrahimnak félnivalója lehet, és ezzel ő is tisztában van. De egyáltalán nem ijed meg tőlük. Mindig is lógtak az utcákon biciklis fiatalok, és ez így is lesz, akár Fairhavenben vagyunk, akár Londonban vagy Kairóban.

Ibrahim meglátja a Daihatsut. Hazafelé elviszi az autómosóba. Elsősorban azért, hogy kifejezze Ronnak a háláját, de azért is, mert szereti az autómosókat. Előveszi a telefonját. Ez volt az első, amit ma megtanult. Az ember egy mobilappon keresztül is fizetheti a parkolást. Az app az applikáció rövidítése. Mégsem akkora baj, hogy mindenki a telefonját bámulja? Ha az ember zsebében van az emberi tudás és teljesítmény teljes tárháza, akkor mégsem baj, ha…

Ibrahim nem hallja a bicikli közeledését, de érzi, ahogy elsuhan mellette, és látja, ahogy egy kéz megragadja a telefonját, és olyan erővel tépi ki a kezéből, amitől ő a földre zuhan.

Az oldalára esik, és addig gurul, amíg a padkához nem ér. Azonnal érzi a fájdalmat a karjában és a bordáiban. Elszakadt a kabátujja. Meg tudja majd varratni? Nagyon reméli, mert ez a kedvenc dzsekije, de a szakadás rosszul fest, kilátszik a fehér bélés, mintha a csontja lenne. Lépéseket hall, rohanást és kamaszos vihogást. Ahogy a közelébe érnek, valaki kétszer belerúg. Egyszer a hátába, másodszor a tarkójába. A feje még egyszer a járdászegélynek ütődik.

– Gyere már, Ryan!

Ibrahim tisztában van vele, hogy nagyon rosszul áll a szénája. Valami súlyos baj érte. Mozdulni szeretne, de nem bír. A csatorna nyirkos vize átszivárog a gyapjúnadrágján, és vér ízét érzi a nyelvén.

Megint lépéseket hall, de esélye sincs, hogy megvédje magát. A járdaszegély hidegét érzi az arcán. A lépések megtorpannak, de ezúttal senki sem rúgja meg, hanem a vállára teszi a kezét.

– Jóember? Öregem! Jézusom, Christine, hívd a mentőket!

A kaland mindig egy mentőautóban végződik, bárki is légy. Mi baja lehet? Csak a csontjai törtek el? Az ő korában az is elég súlyos. Vagy valami ennél is rosszabb történt vele? Valaki fejbe rúgta? Bármi is lesz ezután, Ibrahim egyvalamiben biztos volt. Hibát követett el. Biztonságban kellett volna maradnia. Ezért nem lesz több fairhaveni kiruccanás, nem lesz több ücsörgés a könyvesbolt foteljában. Hol vannak az új könyvei? A járdán? Vajon eláztak? Valaki megrázza.

– Hé, öreg, nyissa ki a szemét! Maradjon ébren!

De hisz nyitva van a szemem, gondolja Ibrahim, aztán rádöbben, hogy rosszul gondolja.

6.

Elizabeth a második Malbecjét kortyolja, miközben a volt férje, Douglas Middlemiss a nemzetközi pénzmosásról beszél neki. Elmagyarázza, miért szorul arra egy hetvenéves férfi, hogy vigyázzanak rá.

– Már egy ideje szemmel tartottuk ezt a Martin Lomax nevű fickót, akinek van egy pompás háza meg egy rakás pénze, de papírokkal tudja igazolni, hogy mindez honnan származik. A pénzügyes srácok semmit se találtak, amivel meg lehetett volna szorongatni. De az ilyesmit még akkor is tudni lehet, ha látszólag minden frankó, nem igaz?

– De igen – helyesel Elizabeth.

– Folyamatos volt nála a jövés-menés. Oroszok, szerbek, a török maffia. Valamiért mindnyájuknak pont ennek az álmos falucskának a félreeső házába kellett jönniük. Hallottál már Hambledonról? Ott találták fel a krikettet.

– Ezt sajnálattal hallom – jegyezte meg Elizabeth.

– Fel-alá furikáztak a környékbeli országutakon a Range Roverekkel meg a Bentley-kkel. Arabok jöttek helikopterekkel, meg a szokásos. Az Ír Köztársaság tábornoka ejtőernyővel kiugrott egy sportrepülőből, és a pasas kertjében landolt.

– Miben utazik? Mármint nem hivatalosan – kérdezi Elizabeth.

– Biztosítás – szól közbe Poppy.

– Biztosítás?

– Nagypályás bűnbandák bankjaként működik – válaszolja Douglas, előrehajolva. – Tegyük fel, hogy a törökök százmillió font értékben akarnak heroint venni az afgánoktól. Nem fogják kifizetni a teljes vételárat.

– Pontosan úgy, ahogy a fagyasztó árát sem fizeti ki az ember, amíg nem szállítják ki – veti közbe Poppy.

– Köszönöm a felvilágosítást, Poppy. Mire mennék maga nélkül? – mondja neki Elizabeth.

– Úgyhogy átadnak kábé tízmilliót letétbe egy megbízható közvetítőnek – folytatja Douglas. – Annak jeleként, hogy a szándékaik tisztességesek.

– És Martin Lomax a közvetítő?

– Mindenki megbízik benne. Te is megbíznál, ha ismernéd. Különös figura, elég aljas, de megbízható. Te is tudod, milyen nehéz olyan gazfickókat találni, akik szilárd jellemmel rendelkeznek.

Elizabeth bólint.

– Szóval a háza dugig van készpénzzel?

– Néha készpénzzel, máskor egzotikusabb holmikkal. Felbecsülhetetlen értékű festményekkel, arannyal, gyémánttal – sorolja Douglas.

– Egy üzbég drogdíler egyszer a Canterbury mesék első kiadását hozta el – teszi hozzá Poppy.

– Mindegy, hogy mi, csak értékes legyen – mondja Douglas. – És ezek a holmik az emberünk páncéltermében hevernek. Ha az üzletet nyélbe ütik, és nincs semmi gikszer, visszaadja a letétet, amit gyakran újra felhasználnak. Ha viszont a dolog balul sül el, a letét fájdalomdíjul szolgál.

– Gondolom, nem semmi ez a páncélterem – jegyzi meg Elizabeth.

– Egy átlagos napon simán talál ott az ember félmilliárdot készpénzben vagy aranyban és gyémántokban, esetleg egy Rembrandtot vagy milliókat érő kínai jádeköveket. Mindez Winchestertől pár mérföldre.

– És honnan tudod?

– Jártunk párszor a házban – szólal meg Poppy. – Mikrofonokat fúrtunk a falba, kamerákat rejtettünk a konnektorokba.

– Csak a szokásos trükkök – teszi hozzá Douglas.

– A páncélszekrénybe is?

– Oda soha nem jutottunk be – rázza meg a fejét Poppy.

– De így is akad épp elég kincs a ház többi részében. Amikor betörtem, egy Van Eyck hevert a biliárdasztalon.

– Amikor betörtél?

– Természetesen nem egyedül. Velem volt Poppy meg az egyik srác a Különleges Vízi Szolgálattól.

– Szóval maga is betörő, Poppy? – fordul Elizabeth a fiatal nőhöz, aki a lábát lóbálva ücsörög a párkányon.

– Nem csináltam mást, csak feketébe öltöztem, és tettem, amire kértek – válaszolja Poppy, miközben kényelmesen elhelyezkedik.

– Nos, ez a titkosszolgálati pályafutásomról is elmondható – teszi hozzá Elizabeth. – Szóval ti ketten néhány hasonszőrű barátotokkal betörtetek ebbe a házba, ami dugig van mindenféle kinccsel?

– Pontosan – vágja rá Douglas. – Csak hogy körbenézzünk egy kicsit. Felmértük a terepet, lőttünk pár fotót, aztán leléptünk anélkül, hogy bárkinek is feltűnt volna. Semmi olyan, amit te meg én ne tettünk volna meg vagy százszor.

– Vagy úgy. És van ennek bármi köze ahhoz, hogy most itt vagy, ebben a lakásban, ahol két fotel van, a hálószoba ajtaján pedig lakat, és azt szeretnéd, hogy a szerencsére már csak exfeleséged vigyázzon rád?

– Azt hiszem, kijelenthetjük, hogy ez az én kis problémám itt vette kezdetét. Készen állsz rá?

– Elő a farbával, Douglas! – mondja Elizabeth, egyenesen a volt férje szemébe nézve. Az a huncut csillogás a szemében semmivel sem lett fakóbb az évek alatt. Ennek a csillogásnak köszönhette a sárm és bölcsesség – teljességgel érdemtelen – látszatát. Ez a csillogás volt képes rábírni Elizabethet, hogy oltár elé álljon egy férfival, aki majdnem tíz évvel fiatalabb volt nála, amit néhány hónap leforgása alatt meg is bánt. Az ember hamar ráébred, hogy ez a bizonyos csillogás valójában egy világítótorony fénye, amely óva int attól, hogy zátonyra fuss.

– Kérdezhetek valamit? – szól közbe Poppy a párkányról. – Mielőtt még mindent elmondunk magának.

– Természetesen, szívem.

– Mennyit tudnak magáról errefelé? Felteszem, hogy elég sokat, az aktából ítélve.

– Igen, tudnak rólam egy s mást. Mármint a közeli barátaim – feleli Elizabeth.

– Akik, ha jól sejtem, Joyce Meadowcroft, Ron Ritchie és Ibrahim Arif, ugye?

– Így van. Ez aztán szép kis akta, Poppy! Joyce odáig lesz tőle, ha megtudja, hogy szerepel egy ilyen aktában.

– Mielőtt továbbmennénk, meg kell kérdeznem még valamit. Ha megengedi. Előfordult az elmúlt négy hónapban, hogy megszegte a hivatali titokról szóló törvényt?

Elizabeth elneveti magát.

– Ó, te jó ég, de még hányszor!

– Oké, ezt feljegyzem. Nagyon fontos, hogy a barátai közül senki se szerezzen tudomást se Douglasről, se rólam. Legalább ennyit képes lesz garantálni?

– Kizárt. Amint kilépek ennek a lakásnak az ajtaján, máris elmondom nekik.

– Sajnos ezt nem engedhetem meg.

– Nem hinném, hogy van választása, Poppy.

– Asszonyom, ha valaki, akkor maga biztosan megérti, mit jelent az, hogy utasításokat kaptam.

– Poppy, először is szólítson Elizabethnek. Másodszor pedig, két hét alatt egyszer sem sikerült azt csinálnia az étteremben, amit kellett volna, miért most kellene megváltoznia? Halljam végre, hogy mi ez az egész, és ha végighallgattam, megmondom, hogy vállalom-e a megbízást. Aztán a barátaimnak is elárulom, de nem kell aggódnia miattuk.

– Szóval a barátaid mindent tudnak rólad? – kuncog Douglas.

– Igen. Mindent, amit kell.

– Azt is tudják, hogy Dame Elizabeth vagy?

– Természetesen nem.

– Szóval azért mindent mégsem?

– Mindent azért nem.

– Mikor használtad utoljára a címedet, Elizabeth?

– Amikor sietve kellett távoznom Koszovóból, és ehhez kölcsön kellett vennem egy motorbiciklit. Na és te mikor használtad utoljára a címedet, Sir Douglas?

– Amikor jegyet próbáltam szerezni a Hamiltonra.

Elizabeth telefonja megcsörren. Ami ritkán történik meg. A kijelzőre pillant. Joyce keresi. Ami még ennél is ritkábban történik meg.

– Bocsánat, ezt most fel kell vennem.

7.

Connie Johnson magabiztossága bizonyos szempontból elismerést érdemelt. Volt stílusa. A megfigyelés viszont kolosszális időpocsékolás volt, és ha el akarják kapni Connie-t, ennél jóval ravaszabb cselre lesz szükségük. Bár hogy mi lehetne az ennél ravaszabb csel, egyelőre még nem volt világos Chris Hudson felügyelő számára. És ha mindez nem lenne elég, egy fitneszkerékpáron ül.

Az edzőterem összes gépe közül a biciklit találja a leginkább testhezállónak. Először is az ember ülő helyzetben van, és használat közben bámulhatja a telefonját. A saját tempójában hajthatja – ami Chris esetében a kényelmes, nyugodt tempót jelenti –, de fel is gyorsulhat, hogy villogjon egyet, ha épp belép a terembe egy kigyúrt atlétás pasas vagy egy izmos nő feszülős sportruhában. Chris fairhaveni rendőrkollégái közül sokan ugyanebbe az edzőterembe járnak. Néha találkozik velük, és a rangja itt a jelek szerint semmit sem számít. A minap egy közrendőr háton veregette, és ezt mondta neki: „Kitartás, haver, csak így tovább!” Haver? Ha legközelebb egy nonstop benzinkút háromnapi kamerafelvételét kell végignéznie valakinek, a fiatal közrendőr majd megtanulja, kit nevezzen a haverjának.

Chris észreveszi Terry Hallet nyomozót, aki félmeztelenül fekvenyomózik. Édes istenem.

Chris bő pólóban és buggyos rövidnadrágban pedálozik. Rövidnadrág? Hát ide jutott! Persze Patrice miatt pedálozik. Majd’ két éve először látja nő meztelenül. Igaz ugyan, hogy lehetőség szerint a lehető legnagyobb sötétben, de akkor is. Egyelőre Chris is boldog, Patrice is boldognak tűnik, de persze ki tudja, mit mondana, ha nem lenne az. Nos, valószínűleg nem feküdne le Chrisszel, de akkor sincs semmi rossz abban, ha igyekszik odafigyelni, hogy mit eszik, megpróbál leadni a súlyából, és előbányászik némi izmot a petyhüdt felszín alól.

Chris és Patrice még a kapcsolatuk kezdetén járnak, amikor még a bujálkodásról meg a képzőművészeti kiállításokról szól minden. Fél év múlva talán már szerelmesek is lesznek, és akkor Chris visszaszedheti magára a kilókat. Egyelőre viszont marad az edzőterem.

A fitneszkerékpár kész csoda, telis-tele kijelzőkkel és gombokkal az ellenállás növelésére, az emelkedő terepviszonyok beállítására, a pulzus, a megtett távolság, az eltelt idő és az elégetett kalóriák mérésére. Chris a legtöbbet ki szokta kapcsolni. A pulzusmérő ijesztő. Kizárt, hogy helyesek legyenek azok a számok, amiket Chris látott. Az összes közül az elégetett kalória a legrosszabb. Tíz kilométert kell bicikliznie azért, hogy elégessen száz kalóriát? Tíz kilométert? Egy Twix feléért? Rossz belegondolni.

Ezért a kijelzők helyett inkább egy régiségkereskedős műsort néz a tévében, és nagyjából negyvenöt másodpercenként felpillant a terem falán lévő órára, azon imádkozva, hogy teljen már le az egy óra.

Egy idős fickó épp csalódott képet vág a tévében, mert kiderült, hogy a palackba zárt hajója csak hatvan fontot ér, amikor megszólal Chris telefonja. Általában nem szokta felvenni, de látja, hogy Donna keresi. Csak nem Connie Johnsonnal kapcsolatban hívja? Bár úgy lenne.

Chris lelassítja az eleve lassú tempóját, és felveszi a telefont.

– Donna, épp tekerek a bringán. Pont, mint Lance Armstrong, csak én nem…

– Főnök, ide tudnál jönni a kórházba?

Donna főnöknek szólította. Szóval a munka miatt hívta.

– Persze. Mi történt?

– Utcai rablótámadás. Csúnya eset.

– Világos. De én minek kellek?

– Chris, Ibrahimról van szó.

Chris meg se várja, hogy letegye, már rohan is.

8.

Joyce Ibrahim kezét szorongatja, miközben a férfi beszél. A másik kezét Elizabeth fogja. Ron a szoba túlsó falának dől, igyekszik a lehető legtávolabb helyezkedni az ágyban fekvő barátjától. A szemében azonban könnyek csillognak. Joyce eddig még soha nem látott ott könnyeket, szóval maradjon csak a fal mellett, ha úgy jobban tetszik.

Ibrahim orrába csöveket dugtak, a mellkasát alaposan bekötözték, nyakmerevítőt is adtak rá, és infúziót kötöttek a karjába. Holtsápadt. Összetörtnek tűnik. Rémültnek. Öregnek, döbben rá Joyce.

De legalább magánál van. Felül a kórházi ágyon, és beszél. Lassan teszi ugyan, halkan, és láthatóan nehezére esik, de beszél.

Joyce közel hajol hozzá, hogy hallja, mit mond Ibrahim.

– Képzeld, telefonon is lehet fizetni a parkolásért. Roppant kényelmes.

– Egek, mi lesz még ezután? – mondja Joyce, és újra megszorítja a férfi kezét.

– Ibrahim, kérlek, ne vedd rossz néven, de minket nem a parkolás érdekel, hanem az, hogy ki tette ezt – szólal meg Elizabeth olyan gyengéd hangon, amilyennek Joyce még soha nem hallotta.

Ibrahim bólint, és a fájdalom ellenére vesz egy gyenge lélegzetet. Kibújtatja a kezét Elizabeth szorításából, és megpróbálja felemelni egy ujját, de hiába.

– Jó, de az az alkalmazás akkor is nagyon kényelmes. Csak…

Kivágódik a szoba ajtaja, Chris és Donna egyenesen Ibrahim ágyához rohannak.

– Ibrahim! – kiáltja Donna.

Joyce hagyja, hogy Donna elvegye tőle Ibrahim kezét. Most ő jön. Chris az ágy másik oldalához lép, és megkocogtatja a fejtámlát. Ibrahimra pillant, és mosolyogni próbál.

– Jól ránk hozta a frászt.

Ibrahim erőtlenül Chris felé emeli a mutatóujját.

– Látnunk kéne a másik fickót, igaz? – kérdezi Donna.

– Igen, a másik fickót feltétlenül el kellene kapniuk – jegyzi meg Elizabeth.

– Ó, kérem, bocsásson meg nekünk, Elizabeth, amiért nem sikerült megoldanunk az ügyet az alatt a kilenc másodperc alatt, amióta itt vagyunk – méltatlankodik Chris.

– Ne veszekedjetek! Kórházban nem szabad – szól rájuk Joyce.

– Tud beszélni, Ibrahim? – kérdezi Donna, és Ibrahim bólint egyet. – Bárki is tette ezt, megtaláljuk, bevisszük egy szobába, ahol nincsenek kamerák, és megemlegeti ezt a napot.

– Ezt akarom hallani. Ilyen egy igazi rendőr – mondja Elizabeth.

– Alig száz méterre a yardtól – fakad ki Ron, Chris felé bökdösve a mutatóujjával. – Hát ide jutottunk. Miközben maguk valószínűleg épp letartóztattak valakit, mert rossz kukába tette a szelektív hulladékot.

– Nyugodj meg, Ron! – csitítja Joyce.

– Én az edzőteremben voltam – mondja Chris.

– Tessék, ez mindent elmond – vágja rá Ron.

– Ron, ez önmagában semmit sem jelent, úgyhogy maradj szépen csöndben, és hagyd, hogy Chris és Donna tegyék a dolgukat – szólal meg Elizabeth.

Chris odabiccent Elizabethnek, majd az ágy szélére telepedve Ibrahim szemébe néz.

– Öregem, ha van bármi, amire emlékszik, akármi, kérem, mondja el, mert segíthet nekünk. Tudom, hogy valószínűleg az egészre homályosan emlékszik, de a legapróbb részlet is fontos lehet.