Anne Jacobs

VISSZATÉRÉS A VILLÁBA

Original title: Rückkehr in die Tuchvilla by Anne Jacobs

© 2020 by Blanvalet Verlag, a division

of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,

München, Germany

Hungarian translation © Almássy Ágnes, 2022

Minden jog fenntartva.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-133-2 (papír)

ISBN 978-963-614-134-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

I. RÉSZ

1.

1930 márciusa

Fanny Brunnenmayer éppen a nokedli tésztáját keverte be egy nagy tálban. Hirtelen megállt a kezében a fakanál, hallgatózni kezdett. Hangos kalapálás hallatszott be a konyhába.

– Na, már megint kezdik – morogta rosszkedvűen. – Pedig reménykedtem, hogy abbamarad végre ez az örökös kopácsolás.

– Á, annak soha nem lesz vége – felelte Gertie, aki a tejeskávéját iszogatta a hosszú faasztalnál. – Két ablak nem zár rendesen, és a fürdőszoba még mindig nem olyan, amilyennek Elisabeth nagysága szeretné.

Két éve kezdték a munkálatokat, a villa hátsó traktusához kétszintes új szárnyat építettek. Itt kapott külön lakrészt Melzerék idősebb lánya, Elisabeth a férjével, Sebastian Winklerrel és három gyermekével. Az új szárnyban lakó- és hálószobákat alakítottak ki, a manzárdban cselédszobákat. Külön konyhát és ebédlőt viszont nem kaptak. Az egész család továbbra is együtt étkezett a nagy első emeleti ebédlőben. Ez volt Alicia Melzer feltétele, mielőtt beleegyezett a hozzáépítésbe. De ahogy az már lenni szokott, a mesteremberek nem végeztek tökéletes munkát, folyton javítani kellett valamit. Nemrég panaszkodott Elisabeth Winkler, hogy ez a ház már örökre építési terület marad.

Fanny Brunnenmayer a fejét csóválva újra nekilátott a nokedlitészta keverésének. Négy felnőttre és öt gyerekre nem kis dolog főzni, aztán ott van még a személyzet, ők is jó nagy étvággyal esznek. Az uraságéknak ma marhapörkölt lesz a főétel, az alkalmazottaknak be kell érniük egy jó kis szalonnás-hagymás vajmártással a nokedli mellé. Nem valami rózsás a helyzet, takarékoskodni kell, az elvesztett háború után a szegény német haza még mindig nem tudott talpra állni. Ennek persze az az oka, hogy nagy összegű jóvátételt kellett fizetniük a győztes hatalmaknak.

– És milyen fürdőszobát akar a nagysága? – kérdezte Else. Kivételesen felébredt a beszélgetésre a szundikálásból, az öregecske szobalány szokásává vált ugyanis, hogy a jól végzett munka után az asztalra könyökölve szunyókáljon kicsit.

– Hogy mit akar? – nevetett fel Gertie. – Csurgafürdőt! Micsoda bolondéria. Robert ültette a bogarat a fülébe.

A szakácsné megint abbahagyta a nokedlitészta keverését, mert belefájdult a karja. A hatvanhetedik életévét taposta már, de eszébe sem jutott nyugalomba vonulni. A munkája nélkül nem lenne értelme az életének, mondta egyszer, ezért aztán addig szolgál, amíg egy nap – amikor Isten is úgy akarja – holtan esik össze. Legjobb lenne éppen azután, hogy megfőzte valamelyik remekbe szabott ötfogásos menüjét, és az uraságok nem győzték csodálni a konyhaművészetét. Akkor elégedetten, apelláta nélkül követné a nagy kaszást. Bár azért remélte, hogy mindez jó sok idő múlva következik be.

– Hát az meg mi a csuda? – csodálkozott Else.

Gertie sietve felugrott, hogy kidörzsöljön egy kávéfoltot, ami a szoknyájára csöppent. Amióta Elisabeth nagysága komornája lett, nagyon ügyelt a ruhájára. Általában szolid fekete ruhát viselt, néha sötétkéket fehér csipkegallérral. Szőke haját csinosan feltűzte, és magas sarkú cipőt hordott.

– A csurgafürdő? – nevetett Gertie. – Az, amikor fentről permetez rád a víz. Amerikában találták ki. Úgy nevezik: zuhany.

– Fentről? Mint amikor az esőben állsz?

– Bizony ám – kuncogott Gertie. – Pucéran kiállsz a parkba, amikor esik. És máris van egy zuhanyod.

Else, aki még soha nem vetkőzött le fényes nappal – kivéve, amikor kórházban volt –, pulykavörös lett.

– Jaj, te Gertie – legyintett a komorna felé. – Mindig ezek az ostoba vicceid!

Fanny Brunnenmayer közben leült egy hokedlire, és úgy kavarta tovább erőteljes mozdulatokkal a tésztát. Jól ki is melegedett.

– Gyere csak ide, Liesl! – szólt oda a lánynak, aki éppen két brikettet dobott be a tűzhelybe, hogy lobogva forrjon a víz a nokedlihez.

– Máris, Frau Brunnenmayer.

Auguste lánya, Liesl két éve dolgozott konyhalányként a villában. Fürge volt és éles eszű, semmit nem kellett neki kétszer mondani, sőt magától is látta, mit szükséges csinálni éppen a konyhában, ritkán kellett utasítgatni. De közben nem volt nagyravágyó, mint korábban Gertie, csak készséges, mindig kedves, és soha nem tett fel kíváncsiskodó kérdéseket. Nem is volt szüksége rá, mivel, ha egyszer látta, rögtön meg is jegyezte, hogyan készül egy étel. Liesl volt a legügyesebb konyhalány, aki hosszú pályafutása alatt Fanny Brunnenmayer keze alatt dolgozott.

A kis Marie Hofgartner persze, aki immár hosszú évek óta Paul Melzer felesége, egészen más eset, kezdettől fogva megvolt benne az urakra jellemző fölényesség, már akkor, amikor nincstelen árvaként a villába került.

– Keverd tovább a tésztát, Liesl! – mondta a szakácsné, a lány elé tolva a súlyos tálat. – Erőteljes mozdulatokkal, hogy jó könnyű legyen a tészta. És kóstold meg, elég sós-e!

Liesl elővett az asztalfiókból egy teáskanalat, és kiszedett egy kicsit a tésztából. Rögtön az első napján megtanulta, hogy ne az ujjával nyúljon az ételekbe, hanem kiskanállal kóstoljon.

– Pont jó – mondta aztán, a szakácsné pedig elégedetten bólintott.

Persze hogy jó, Fanny Brunnenmayer sohasem vétette el a fűszerezést, most is csak azt akarta, hogy Liesl megtanulja, milyennek kell lennie a tésztának. Örömét lelte benne, hogy tanítgassa a lányt, titokban azt remélte, Liesl lesz majd az utódja a villa konyháján.

Gertie már rég észrevette, miben mesterkedik a szakácsné, és bár már komornává léptették elő, azért csak bosszantotta a dolog.

– Úgy püfölöd azt a tésztát, Liesl, mintha dühös lennél valakire – jegyezte meg gonoszkodva. – Csak nem Christianra haragszol?

– Miért pont rá haragudnék? – Liesl zavarba jött, gyors mozdulattal a füle mögé igazított egy elszabadult hajtincset.

Gertie gúnyosan felnevetett, amikor észrevette, hogy a lány el is pirul.

– Hisz a vak is látja, hogy van valami köztetek. Christianon mérföldekről látszik, mennyire odavan érted. Szerelmes pillantásokat vet rád, valahányszor meglát.

– Nincs jobb dolgod, mint itt tátani a szád, Gertie? – förmedt rá a szakácsné. – Azt hittem, nélkülözhetetlen vagy odaát az asszonyodnál.

Gertie sértődötten eltolta maga elől a csészét, és felállt.

– Az is vagyok – jelentette ki öntudatosan. – Éppen tegnap mondta a nagysága, nem is tudja, hogyan boldogulna nélkülem. Különben is csak azért vagyok itt, mert még vasalnom kell, és szólni akartam, hogy ne hagyja kialudni a tüzet a tűzhelyben.

– Megspórolhattad volna magadnak az utat – mordult fel a szakácsné. – Az én konyhámban soha nem alszik ki a tűz.

Gertie tüntető lassúsággal indult a cselédlépcső felé. A kávéscsészéjét az asztalon hagyta, rámoljon csak el szépen utána az ügyes kis Liesl.

– És hol van Hanna? – szólt még vissza távozóban. – Egész nap nem is láttam.

Fanny Brunnenmayer felállt a hokedliről, hogy megnézze a pörköltet, ami tulajdonképpen készen volt már, csak melegen kellett tartani. Az első lépések mindig nehezen mentek, sokszor fájt a lába, ha sokáig állt, megdagadt.

– Hol lenne? Az ebédlőben segít teríteni Humbertnek – felelte, miközben megkavarta az ételt.

– Ah, mindenütt ezek a szerelmesek a házban – gúnyolódott Gertie. – Humbert és Hanna, most meg még Liesl is a kertész Christiannal. Jobb lesz, ha vigyázunk, Else, nehogy még minket is megfertőzzenek.

Tompa puffanás hallatszott – Else feje koppant az asztalon, mert kicsúszott az álla alól a keze.

– Most már aztán ki innen! – csattant fel a szakácsné mérgesen, mire Gertie sietve felszaladt a lépcsőn. – Hogy nem tudja fékezni azt a mocskos száját! Pedig régen egész rendes lány volt ez a Gertie. De amióta komorna lett belőle, egyre jobban emlékeztet Maria Jordanra, Isten nyugosztalja szegényt, de valóságos sorscsapás volt.

Liesl csak halványan emlékezett Maria Jordanra, egészen kicsi volt még, amikor az egykori komorna élete szörnyű véget ért. A férje ölte meg, egy züllött alak. Azt mondják, még mindig a fegyházban tölti a büntetését kegyetlen tettéért.

– Szerintem Gertie nem boldog itt – mondta a szakácsnénak. – Esténként tanfolyamra jár, ahol gépírást tanul.

Ez még Fanny Brunnenmayer számára is újdonság volt, pedig általában mindent tudott a személyzetről. Nocsak, nocsak, Gertie tehát irodában szeretne dolgozni. Pedig itt a villában már komornává lépett elő. De Gertie nyilván olyan ember, aki soha semmivel nem elégedett.

– Szégyen, gyalázat – morgott a szakácsné. Vágódeszkával és késsel a kezében már ott állt a tűzhely mellett, hogy a lobogó vízbe szaggassa a nokedlit. Gyorsan lenyelte, ami még a nyelve hegyén volt, mert dobogó léptek zaját hallotta az ajtó felől. – Jesszus Mária, ez Rosa a gyerekekkel. Ügyelj rá, nehogy valamelyik a forró tűzhely közelébe jöjjön! – szólt oda Lieslnek.

A lánynak épp csak annyi ideje maradt, hogy letegye a tésztával teli tálat a tűzhely mellé, már ki is vágódott az ajtó, és beviharzottak a kis gézengúzok.

Voltak idők, amikor szigorúan tilos volt a gyerekeknek belépni a konyhába, pláne ott rajcsúrozni. Az öreg nagyságos asszony gyakran fel is emlegette ezt. A korábbi nevelőnő, Serafina von Dobern áldatlan tevékenykedése idején sem volt keresnivalójuk a konyhában. Ám amióta az idősebbik Melzer lány, Elisabeth Winkler visszaköltözött a villába, és megszületett a harmadik gyermeke – ezúttal egy kislány –, változtak a szokások. A sógornőjének, Marie Melzernek pedig csöppet sem volt ellenére, hogy imádott fiacskája, a négyéves Kurt, az unokatestvéreivel, Johann-nal és Hannóval megszállja a konyhát.

– Szomjas vagyok! – kiabált az ötéves Johann, aki elsőként rontott be a konyhába. – Kérek almamustot, Brunni!

Johann vörös hajú kisfiú volt. Ez eleinte megrémítette az anyját, attól félt, hogy majd csúfolják ezért, de nem volt mit tenni, belenyugodott. És nem is kellett félteni a legidősebb fiát, mert mokány, öntudatos kis gyerek volt. A törékeny Kurt árnyékként követte az unokabátyját, ők ketten elválaszthatatlan pajtások voltak. Gyakran előfordult, hogy Kurt éjszakára is a nagynénjéék új lakrészében maradt az északi szárnyban, mert jobban szeretett Johann szobájában aludni, mint a testvéreivel, Leóval és Dodóval.

A két kisfiú után a mindig mosolygós, dundi dadus, Rosa Knickbein lépett a konyhába, kézen fogva vezette a hároméves Hannót. Miután nagyot sétáltak a májusi napsütésben a villa parkjában, a három kis rosszcsont mindenképpen be akart szaladni a konyhába, mielőtt felviszik őket kezet mosni, átöltözni.

– Jól van, kaphattok egy kis mustot – jelentette ki a szakácsné. – De csak fél pohárral, különben nem tudtok enni a nokedliből, úgy tele lesz a hasatok.

Ez a magyarázat még egyetlen gyereket sem tartott vissza attól, hogy ne igya tele magát evés előtt, de Fanny Brunnenmayer nem akart bajt hozni a fejére, ezért minden fiúcska csak fél pohár mustot kapott. Nem többet és nem kevesebbet.

– Az én hasam iiilyen nagy – mutatta Johann széttárt karral, és közben feldöntötte Gertie otthagyott kávéscsészéjét.

– Az enyém még nagyobb – vágta rá Kurt. Ő is széttárta a kezét, a lármára felriadt Else, aki még épp időben elhúzhatta a fiú elől a mustos poharat.

Johann már a nyakát nyújtogatva figyelte, ahogy a szakácsné villámgyorsan szaggatja a deszkáról a nokedlit a forró vízbe.

Hanno Rosa ölében ült, a dadus tartotta a szájához a poharat, hogy ne öntse le magát.

– Te is egy kis nokedli vagy – ugratta az öccsét Johann vigyorogva.

– Neeem! – ellenkezett Hanno dühösen. – Nem vagyok nokedli!

A nem szót nagyon gyorsan megtanulta a kisfiú, mert hamar rájött, hogy meg kell védenie magát a bátyjával és az unokatestvérével szemben. Azóta folyton nemekkel bombázta a bátyját, még ha nem is értette pontosan, miről van szó. Biztos, ami biztos.

A tűzhelynél közben nagy volt a sürgés-forgás, Liesl a víz színére feljött kész nokedliket halászta ki, és a szebbik porcelánkészlet egyik táljába tette, ez megy majd az ebédlőbe az uraknak. A szakácsné fáradhatatlanul szaggatta a vízbe az újabb nokedliket.

Humbert is lejött az emeletről, belebújt az aranygombos sötétkék libériába, amit mindig viselt, amikor felszolgált az asztalnál. A berlini kabarék világába tett kiruccanása után bűnbánóan visszatért a villába, szerencséjére éppen akkor szabadult fel a régi helye, így újra munkába állhatott. Hannához, akit Marie Melzer fogadott be a házba – miután a lány csúnya balesetet szenvedett a textilgyárban – évek óta szoros barátság fűzte. Olyan közel álltak egymáshoz, mint a testvérek, bár a pletykafészek Gertie szeretett mást terjeszteni róluk.

– Hanna, merd át a húslevest két nagy levesestálba! – rendelkezett a szakácsné. – És szórd meg friss petrezselyemmel! Már felaprítottam, ott van a kisebbik vágódeszkán.

Hanna máris ugrott, tette, amire a szakácsné utasította. Jólelkű, kedves lány volt, eszébe sem jutott, hogy szobalányként nem kötelessége segíteni a konyhán. Bárkinek szolgálatkészen rendelkezésére állt, foglalkozott a gyerekekkel, szaladt a fejfájás elleni porért, ha Alicia Melzernek szüksége volt rá, porolta a szőnyegeket Elsével.

– Most már aztán szaporán – terelte kifelé a gyerekeket Rosa Knickbein. – Idd meg a mustot, Kurti! Ideje, felmennünk.

A kisfiúk szájaskodva ugyan, de engedelmeskedtek, és vonakodva elindultak a széles lépcsőn az emeletre. Tudták, mi jön most: kézmosás, átöltözés, fésülködés – mind utálták ezt a fölösleges procedúrát, de Alicia nagymama szigorúan ügyelt rá, hogy a gyerekek mindig rendes ruhában, tiszta kézzel üljenek asztalhoz. Így volt ez lánykorában, a saját gyerekeinél is ehhez tartotta magát, és bár változtak az idők, ő továbbra is őrizte ezt a szép hagyományt.

Humbert a konyhából az étellifthez vitte a két levesestálat. A háborúban megsérült ugyan a jobb keze, mégis olyan eleganciával szervírozta az ételeket, mint eddig még egyetlen inas sem a villában. Csak ha vihar tört ki, akkor esett pánikba, ilyenkor számítani lehetett rá, hogy előtörnek a lövészárokban átélt szörnyű emlékei, félelmében az asztal alá bújik, és képtelen végezni a dolgát. A nagy háború, amelyben akarata ellenére harcolnia kellett, nyomot hagyott az érzékeny férfi lelkén, ahogy sok más veteránén is.

Miközben felment a cselédlépcsőn az ebédlőbe, hogy felszolgálja a levest, a szakácsné végzett a nokedliszaggatással, és egy serpenyőben már az apróra vágott hagymát és szalonnát pirította. Gertie is lejött újra, feltartott orral beleszimatolt a levegőbe, és elhúzta a száját.

– Phű, de büdös van. Megüli az egész konyhát a szalonna szaga.

– Ha nem tetszik a kisasszonynak, nyugodtan ehet külön a mosókonyhában – mordult rá a szakácsné.

– Csak úgy mondtam – visszakozott Gertie, és leült a helyére a hosszú faasztalhoz. – Mert a nagysága megint rám pirít majd, hogy ételszagú a ruhám.

– Az én jó kis szalonnás mártásoménál rosszabb szaga is lehetne.

Liesl elővette a jégszekrényből a desszertet: tejszínes túrókrém tavalyi cseresznyebefőttel. A túrókrémből jut majd a személyzetnek is, befőtt viszont csak akkor lesz hozzá, ha az urak hagynak belőle. Erre nem volt túl sok esély, mert a három kisfiú imádta a cseresznyebefőttet. És ha mégis maradna a tál alján valami, azt majd Rosa kanalazza ki. A dadus az urak asztalánál étkezett, mert ő etette az ölében ülő egyéves Charlottét és Hannóra is ő ügyelt.

Miután mindent előkészítettek – majd csak az ételliftbe kell tenni a fogásokat –, Hanna és Liesl megterített a nagy asztalon a személyzetnek is. Else lomhán felállt, hogy kivegye a poharakat a szekrényből. A személyzeti bejárón át bejött a parkból Christian is ebédelni. Régebben a szerencsétlenül járt Maria Jordan boltjában volt segéd a Milchstrassén, majd a szörnyű gyilkosság után Gustav Bliefert kertészetében dolgozott egy darabig. Ott ismerte meg Lieslt, és fülig szerelmes lett belé. A korábban vézna, szőke fiúból mostanra jó kiállású fiatalember lett, a kertészmunkától jól megizmosodott a karja, a válla, sok lány meregette rá a szemét. Ám Christiannak csak Liesl járt a fejében, főként, amióta Paul Melzer munkát ajánlott neki a villában. Beköltözhetett a régi kertészlakba, ahol korábban Blieferték laktak, hozzáértéssel, szeretettel szépen rendbe hozta az elhanyagolt házat. Mindenki kíváncsian várta, Liesl vajon beköltözik-e oda Christian feleségeként. Bár senki sem tudta, megkérte-e már egyáltalán a fiatal kertész, mindig is szörnyen szégyenlős volt, könnyen zavarba jött és nem volt a szavak embere.

Most is csak elmormolt egy gyors köszönést, majd csendben leült a helyére, a hosszú asztal legvégére. Sóvárgó tekintetét Lieslre függesztette, aki éppen az asztalra tette a szalonnás-hagymás mártást a súlyos serpenyőben.

– Szervusz, Christian – szólt oda neki Gertie jó hangosan. – Láttam, milyen csinos, virágos függönyt akasztottál a hálószoba ablakára. A menyasszonyodnak biztosan tetszeni fog.

Christian füle lángvörös lett, Liesl pedig olyan hevesen kavarta meg a mártást a serpenyőben, hogy néhány csepp Gertie ruhájára fröccsent.

– Nem tudsz vigyázni?! – csattant fel a komorna, majd sietve letörölte a foltokat a ruhaujjáról. – Ma reggel vettem föl tisztán ezt a ruhát.

– Jaj, nagyon sajnálom – mondta Liesl csintalan mosollyal. – Milyen ügyetlen vagyok!

Miután mindenki asztalhoz ült, nekiláttak az ebédnek. Egyedül Humbert hiányzott, ő majd később csatlakozik, ha már nincs szükség rá odafönt az ebédlőben. Gertie vitte a szót, fontoskodó arccal mesélte, hogy Elisabeth nagysága férje, Sebastian Winkler nagyon aggódik a Német Birodalom jövője miatt.

– Merthogy már megint lemondott a kormány, miután nem jutottak egyezségre a Reichstagban.

Senkit sem izgatott különösebben ez a hír. Else tett még egy kis mártást a nokedlijére, Hanna töltött mindenkinek az almamustból. Kormányok jöttek-mentek, a parlamentben folyton vitáztak – semmi újdonság nem volt ebben.

Sokkal ijesztőbb volt a kommunisták és a nemzetiszocialisták örökös masírozása az utcákon, az acélsisakosoktól rettegett mindenki a leginkább, mert egyenruhában, gumibottal jártak. Rögtön megvolt a baj, ha két ellenséges csoport egymásba futott, azonnal kitört a verekedés. Ütötték-vágták egymást, és ha valaki balszerencséjére belekeveredett egy ilyen csetepatéba, nemritkán törött karral vagy vérző fejjel a kórházban kötött ki.

– Régen, a császár idejében nem így volt – jegyezte meg Else. – Akkor még rend és nyugalom uralkodott. De amióta köztársaság van, az életünkért kell aggódni.

Senki nem mondott ellent. A weimari köztársaságnak nemigen akadtak lelkes hívei, sem az alkalmazottak, sem az urak körében. Paul Melzer ágált a legjobban a köztársaság ellen, legutóbb is azt mondta: ez nem mehet így tovább. Fontos döntéseket csak azért nem hoznak meg, mert egyik párt sem hajlandó átengedni a sikert a másiknak. Erről Rosa Knickbein és Humbert számolt be – sok mindent elcsíptek az urak beszélgetéséből.

A köztársaság mellett egyedül Sebastian Winkler állt ki, akit Gertie mindig csak úgy emlegetett: Elisabeth nagysága férje. Ám még ő is elégedetlenkedett, mert a kommunisták nem szereztek többséget a parlamentben.

– Minek izgatjátok magatokat ezen? – szólalt meg a szakácsné megvetően, majd kikaparta a serpenyőből a maradék mártást. – Végül is mindig volt valahogy, nem igaz?

Ezzel a politika le is került a napirendről. Hanna kezdett mesélni az ikrekről, elmondta, hogy a tizennégy éves Leo egy híres orosz zongorista tanítványa a konzervatóriumban, Dodo pedig mindennap átnézi az újságot, hátha talál egy cikket a repülésről.

– Van egy albuma, abba ragaszt be mindent, amit a repülőgépekről talál. Meg van őrülve ezért.

– Ki hallott már olyat, hogy egy nő repülőgépet vezessen – lamentált Else, miközben a fogát piszkálta. – Az férfiaknak való.

Gertie már szóra nyitotta a száját, hogy ellentmondjon, de ekkor Humbert lépett be a konyhába, és az asztalra tette a cseresznyebefőttes tálat. Mindenki megrökönyödésére az alján maradt egy kicsi.

– Jesszus! – csapta össze a kezét a szakácsné. – Nem ízlett az uraknak a befőttöm?

– Dehogynem – mosolyodott el Humbert. – Csak Johann feldöntött egy borospoharat, mire a nagyanyja azt mondta, büntetésből nem kap desszertet.

– Szegény kis lurkó – sóhajtott Hanna. – Olyan kedves kisfiú, csak hát eléggé szeleburdi.

Fanny Brunnenmayer végigfuttatta a tekintetét az asztal körül ülőkön, majd döntött – és az ő szava megkérdőjelezhetetlen volt a konyhában.

– A cseresznyebefőttet Christian kapja. Ő végzi a legkeményebb munkát, megérdemel valami édességet. Láss hozzá, fiam!

A fiatalembernek kínos volt, hogy kivételeznek vele, de nem utasíthatta vissza a szakácsné kedvességét, pedig szívesebben adta volna a befőttet Lieslnek, csak nem merte.

Közben Humbert is asztalhoz ült, Hanna pedig már hozta is a neki félretett adag szalonnás nokedlit. Humbert felsóhajtott, mert nem igazán szerette a zsíros ételeket, majd előhúzott a zsebéből egy borítékot.

– Tessék – nyújtotta át Hannának. – Az úr küldi. A gyárba érkező posta között volt. Neked szól.

– Nekem? – csodálkozott Hanna. – Ez valami tévedés lehet.

– Nocsak – figyelt fel a mindenre kíváncsi Gertie, már nyújtogatta is a nyakát. – Biztosan a textilnyomó részleg vezetőjétől, Alfons Dintertől jött. Évek óta odavan a mi Hannánkért.

Hanna nem figyelt Gertie fecsegésére, próbálta kibetűzni, ki lehet a feladó, és közben hangtalanul mozgott az ajka. Fanny Brunnenmayer látta, ahogy hirtelen elsápad, és mintha egy nevet vélt volna leolvasni a szájáról: Grigorij.

2.

– Látod, Lisa néni – mondta Dodo izgatottan –, Messerschmitt mégis tovább építi az M20-ast. Azt írják itt, hatalmas előrelépés történt a fejlesztésben.

Elisabeth Winkler a kanapén ült, ölében Charlottéval, éppen tejbegrízzel etette a kicsit. A kislány minden kanál gríz után mohón nyitotta a száját, és izgatottan kalimpált dundi karjával. Marie már többször figyelmeztette a sógornőjét, hogy túl gyakran eteti a gyereket, de hát Charlotte örökké éhes volt. Főként az édes dolgokat szerette, és Lisának nem volt szíve megtagadni egyetlen lányától ezt az örömet. Azt gondolta, a babaháj idővel úgyis eltűnik majd.

– Figyelsz rám, Lisa néni? – Dodo nem tágított. – Az M20-as utasszállító repülőgép, itt gyártják Augsburgban a Bajor Repülőgépgyárban. Tíz utas fér el benne. Hát nem bámulatos?

– Egy ilyen gép zuhant le valamikor, nem igaz? – kérdezte Lisa szórakozottan. Igazából Charlottéra figyelt, nehogy kiüsse a kezéből a kanalat, mert a kicsi pár napja úgy döntött, egyedül próbál meg enni.

– Igen, két éve az első felszállásnál – ismerte el Dodo. – De ez most már nem történhet meg. És képzeld, a Luft Hansa társaság három ilyen gépet akar vásárolni! Nemsokára vasút helyett repülővel utazhatunk. És ha már pilóta leszek, az egész családot elrepítem Amerikába.

Miközben lelkendezve magyarázott, már fogta is az ollót, hogy kivágja a cikket az újságból. Ez is az albumba kerül majd, amelybe mindent beragasztott, ami a repülésről szólt.

– Várj, Dodo! – szólt rá a nagynénje. – Sebastian még nem olvasta az újságot. Majd este kivágod.

Dodo sóhajtva leengedte az ollót.

– Sebastian bácsi biztosan nem bánná.

– Az attól függ, mi van a másik oldalán.

Dodo megfordította az újságlapot.

– Csak gyászjelentések. Ezek biztosan nem érdeklik Sebastian bácsit.

– Jól van, akkor kivághatod felőlem.

Lisa kikapargatta a tányérból az utolsó kanál tejbegrízt a lányának, majd megtörölte a száját a partedlivel. Aztán talpra állította a kis Charlottét, aki imbolygó léptekkel megindult a szobában. Fodros fehér ruhácskájában úgy nézett ki, mint egy pufók, aranyhajú angyalka.

Dodo februárban töltötte be a tizennégyet, korához képest magas volt, de nőies domborulatok egyelőre nem mutatkoztak karcsú testén, aminek ő – ahogy folyton bizonygatta – kifejezetten örült. Hullámos szőke haja bubifrizurára volt vágva, nagyon jól állt neki, illett a fiús alkatához.

Éppen kivágta a becses fotót az újságból, amikor Hanna kopogott be a szobába.

– Dodo, a nagymamád hívat. Szeretne sétálni egyet a parkban, és kéri, hogy kísérd el.

Dodo vágott egy grimaszt. A nagymamával sétálni nem tartozott éppen a kedvenc időtöltései közé, unalmas volt, rettenetesen lassan kellett menni, és repülőgépekről egyáltalán nem lehetett beszélgetni. Sőt, ha Dodo mégis szóba hozta a repülést, a nagyanyja rögtön letorkolta, hogy egy fiatal lányt inkább a jó modor elsajátítása érdekelje, meg persze a csinos ruhák.

– Miért nem Leo megy vele sétálni?

– Neki most gyakorolnia kell. A zongoratanárnője azt szeretné, ha hamarosan koncertet adna a konzervatóriumban.

– Leónak mindig van valami jó kifogása – morgott Dodo. Eltette az újságkivágást, az ollót pedig Hanna kezébe nyomta, hogy tegye vissza a fiókba.

– Ó, majdnem elfelejtettem, asszonyom – fordult Hanna Elisabeth Winklerhez. – Frau Grünling odalent vár az előcsarnokban.

– Te jó ég, Hanna! – Elisabeth szemrehányó pillantást vetett a lányra. – Miért nem mondtad rögtön? Vezesd fel gyorsan, és szólj a konyhán, hogy teát és süteményt kérünk! A tea ne legyen túl erős, különben Serafinának heves szívdobogása lesz.

Hanna gyorsan felkapta a kis Charlotte tányérját, kanalát, visszatette az ollót a fiókba, és kisietett. Egyszerre Dodónak is nagyon sietős lett, semmi kedve nem volt találkozni Frau Grünlinggel, aki egykor a nevelőnője volt. Akkor még Serafina von Dobernnek hívták, és igen rossz emléket hagyott benne.

– Kellemes teázást, Lisa néni – mondta már az ajtóban. – És vigyázz, meg ne marjon a drága Serafina!

– Szemtelen kis fruska – nevetett Lisa. Felállt a kanapéról, félrehúzta legkisebb gyermekét a kifényesített biedermeier komódtól, amit maszatos ujjacskáival már jól összetapogatott. Charlotte először felháborodva tiltakozott, de az anyja gyorsan a kezébe nyomott egyet a szobában szanaszét heverő plüssállatkák közül, mire a kislány gyengéden magához ölelte a fehér kismackót. Lisa elérzékenyülve nézte a lányát, és hálát adott a sorsnak, hogy hosszú tévelygés után most már boldog, tartalmas élete van. Sebastian szerető férj és apa, három egészséges gyermekkel ajándékozta meg, és a nagy család melegében mind együtt élhetnek békében, biztonságban. Sőt jó ideje Lisa volt már a népes família középpontja, Marie-t egész nap lefoglalta a divatszalonja, Alicia felett lassan eljárt az idő, örömmel engedte át a lányának a háztartás irányítását. Lisát megbecsülték, szerették a villában, és ő boldogan adta tovább ezt a szeretetet mindenkinek, akinek szüksége volt rá.

Közéjük tartozott újra lánykori barátnője, Serafina von Sontheim, aki Dobern őrnagyhoz ment férjhez, de hamar megözvegyült. A férje halála után nehéz időket élt meg, szinte teljesen elszegényedett, így kénytelen volt nevelőnői állást vállalni.

Szigorú, poroszos nevelési elvei igencsak megkeserítették Marie ikreinek életét, és ez a Lisával való barátságát is megmérgezte. Mert Lisa nem hagyta, hogy a barátnője mindenkinek előírja a házban, mit tehet és mit nem. Végül kikényszerítette, hogy Serafinát elbocsássák a nevelőnői állásból. Néhány évre megszakadt közöttük a kapcsolat.

Lisa valójában nem számított rá, hogy valaha is viszontlátja egykori barátnőjét. Ám másként alakultak a dolgok. Serafina házvezetőnői állást vállalt Grünling ügyvéd házában, és nem sok időbe telt, hogy Frau Grünling legyen belőle. A házasságuk gyermektelen volt, de korántsem boldogtalan.

Grünling már kitombolta magát, készségesen alávetette magát Serafina uralmának, sőt mintha örült volna, hogy a felesége irányítja az életét, és biztos kézzel tereli vissza az erényesség útjára. Frau Grünlingként Serafina fáradhatatlanul azon munkálkodott, hogy visszaszerezze egykori társadalmi rangját, és végül régi barátnőjénél, Lisánál is bejelentkezett. Serafinának persze nem elsősorban a régi barátság felelevenítése volt fontos, hanem a kapcsolat a befolyásos Melzer családdal, amelynek tagjai meghatározó szerepet játszottak Augsburg társasági életében.

Mivel Lisa boldog, elégedett életet élt, és nem is volt haragtartó, kibeszélték a régi sérelmeket, Serafinát már kétszer is meghívta a villába teára. Arra viszont Elisabeth nem volt hajlandó, hogy vissza is adja a látogatást.

– Édes drága Lisám! – kiáltotta Serafina színpadiasan, amint belépett az ajtón. – Remekül nézel ki. És ez a bájos kis angyalka a karodban, istenem, mintha Raffaello festette volna. Rózsás és dundi, pont, mint a mamája.

Serafina mindig is mestere volt a csipkelődve bókolásnak, de Lisa úgy döntött, ezt most elnézi neki. Igaz, ami igaz, csak két hónapja hagyta abba a szoptatást, és még igencsak dús idomokkal rendelkezett. De már szilárdan elhatározta, hogy belátható időn belül megszabadul a fölösleges kilóktól. Türelmesen hagyta, hogy a barátnője megölelje, a kis Charlotte viszont azonnal sírva fakadt, amikor Serafina hideg ujjai végigsimítottak az arcán.

– Milyen kedves tőled, hogy meglátogatsz. Bocsáss meg, Lotti az utóbbi időben kicsit fél az idegenektől! Foglalj helyet, dobd csak le a fotelból azt a plüsskutyát! Ah, ott van a piros rágóka is, már kerestem, nem tudtam, hová tűnhetett.

Serafina jóságosan mosolygott, a kanapéra hajította a kutyát és a rágókát, majd tenyerével végigsöpört a fotel kárpitján, mielőtt leült. Amióta Frau Grünling lett, elegáns, drága ruhákat viselt, és kicsit meghízott, ami jót tett neki. Hol volt már a kórósovány, szürke ruhás nevelőnő! Immár ismét a nemesi származásához illő, előkelő és gazdag dáma benyomását keltette.

– Igazi gyerekparadicsom ez a szoba – jegyezte meg Serafina. – Sosem rak itt rendet a kis Hanna?

– Hanna valójában Marie háztartásához tartozik, Finchen, nem az enyémhez. A dadus pedig most a parkban van a fiúkkal.

Lisát felbosszantotta, hogy magyarázkodnia kell a rendetlenség miatt. De ekkor szerencsére megjelent Hanna a teával.

– Nagyon sajnálom, hogy várnia kellett az imént a hallban, Frau Grünling – mondta bűnbánó arccal, mire egy leereszkedő mosolyt kapott válaszul.

– Így legalább volt alkalmam megcsodálni a gyönyörű festményeket, drága Lisám. A sógornőd édesanyja valóban nem mindennapi művész. Bizonyára nem mindenki tetszését nyerik el a képek. Bátor dolog volt Paultól az előcsarnokban kiakasztani őket.

– Marie nagyon büszke az anyja munkásságára – vette rögtön a védelmébe a sógornőjét Lisa, bár a lelke mélyén jó néhány művet ő maga is eléggé bizarrnak tartott. Sőt Marie is átengedett a városi múzeumnak pár festményt, amely nem a gyerekek szemének való, másokat pedig nem túl szembetűnő helyre tettek, a dolgozószobába vagy Marie és Paul hálószobájába. Az ebédlőben viszont Alicia egyetlen képet sem volt hajlandó megtűrni, ezeket Paul a gyárban akasztotta ki az irodájában.

Hanna kitöltötte a csészékbe a teát, egy tányér süteményt tett az asztalra, majd kivitte magával a kis Charlottét.

– Milyen nyugalomban élsz itt! – jegyezte meg Serafina, miközben cukrot és tejszínt kevert a teájába. – Teljesen visszavonultan a bájos gyermekeiddel. Pedig reméltem, hogy találkozunk a Műegyletben az új kiállítás megnyitóján, biztosan érdekesnek találtad volna.

– Tudod, milyen ritkán járok el – felelte Lisa. – Untat a társasági élet, a sok üres fecsegés, a kérkedés a többiek előtt, az egész fölösleges komédiázás. Annyi más fontosabb dolog van az életben.

– Hát persze, kedvesem – bólogatott Serafina. – Csodás férjed van, aki megveti a társaságot, és csak a családjának él. De emellett arra is marad ideje, hogy kiálljon azokért a szerencsétlenekért, akiknek nincs munkájuk. Igazi idealista a te Sebastianod. Reméljük, hogy nem sodorja egyszer bajba a szoros kötődése a kommunista párthoz.

– Egészen biztosan nem – felelte Lisa. Előrehajolt és Serafina elé tolta a süteményes tányért. – Sebastian rendkívül felelősségteljes ember, tudja, mivel tartozik a családjának.

– Erről meg vagyok győződve – sietett egyetérteni Serafina, bár az arckifejezése egészen mást tükrözött. – Képzeld csak, tegnap azt mesélte az én drága Albertem, hogy látta a férjedet a Vörös Frontharcos Szövetség egyik felvonulásán. Egy hatalmas transzparenssel masírozott az egyenruhások mellett.

Egy pillanatra elhallgatott, ivott egy korty teát, dicsérte a finom aromáját. Lisa alig figyelt oda. Szíven ütötte, hogy Sebastian esetleg részt vett egy ilyen veszélyes felvonuláson. Istenem, de hát megígérte, hogy sosem tesz ilyet!

– Ez teljességgel lehetetlen, Serafina – nyögte ki végül.

– Én rögtön mondtam Albertnek, hogy biztosan téved. Könnyen lehet, mivel Sebastian öltözete és viselkedése nem sokban különbözik a munkásokétól. Olyan ember, akinek szilárd elvei vannak, ezt nem lehet eléggé becsülni, kedvesem.

Nem, Serafina kicsit sem változott, ahogy mindig, most is sikerült rátapintania Lisa fájó pontjára, és még jól meg is forgatta a sebben a kést. Amikor annak idején Sebastian úgy döntött, lemond a posztjáról a könyvelésen, és egyszerű munkásként dolgozik a fonórészlegen, heves vitákra került sor Paul és közte. Hisz mégiscsak tanár és könyvtáros volt egykor. Mostanra már a fél város arról pusmogott, hogy a gyáriparos sógora úgy néz ki, mint az egyik munkása. Sebastian soha nem jelent meg a társasági összejöveteleken, viszont tagja volt a kommunista pártnak, és ott ült a gyár üzemi tanácsában, ahol folyton-folyvást újabb teljesíthetetlen követelésekkel állt elő, amelyek jobbá tehetnék a munkások körülményeit. Paul örökké bosszankodott miatta, Alicia pedig aggodalmas arccal kijelentette, ez van, ha valaki rangján alul házasodik. Egyedül Marie volt azon a véleményen, hogy egy olyan embert, mint Sebastian nem lehet erőszakkal arra az életre kényszeríteni, amit nem tud elfogadni. Az felőrölné. Lisa ugyanezt a nézetet vallotta. Szerette a férjét, és anyatigrisként védelmezte mindenkivel szemben, aki kritizálni merte.

– Sokkalta jobb lenne a világ – mondta meggyőződéssel –, ha mindenki magáévá tenné a testvériség és az önzetlenség ideáit. Ahogy azt a mi Urunk, Jézus Krisztus már a hegyi beszédben kihirdette. Ilyen értelemben a kommunizmus eszméje nagyon is keresztényi elképzelés.

Így magyarázta el neki egyszer Sebastian a kereszténység és a kommunizmus közötti kapcsolatot, ezt pedig Lisa jól megjegyezte, hogy adandó alkalommal a kétkedők orra alá dörgölje. A hegyi beszédben senki sem találhat kivetnivalót. Serafinánál azonban süket fülekre talált, csupán egy leereszkedő mosolyt kapott válaszul, ami még inkább felingerelte ellene, és előhívta régi, nem túl barátságos lényét. Lisa is tudott gonoszkodni, ha kellett.

– Ki gondolta volna, drága Serafina, hogy ennyi év után boldog férjes asszonyokként találkozunk újra és együtt teázunk – szólalt meg tettetett vidámsággal. – Nemrég Paul is megemlítette, hogy Grünling doktor egészen más ember lett, amióta megházasodott.

Serafina láthatóan örült a dicséretnek. Nem csoda, hisz keményen megdolgozott érte, hogy újra a régi rangjára emelkedjen. Korábban azt pletykálták, hogy az ügyvéd igencsak elégedetlen a házvezetőnőjével, sőt azt fontolgatja, hogy megválik ettől a házisárkánytól. Serafina azonban, úgy látszik, értette a módját, hogy meggyőzze a kvalitásairól, állítólag elsősorban mint a szeretője – erről szintén keringtek pletykák.

– Ezt szépen mondta a bátyád, Lisa. Az én Albertem a szíve mélyén igen jó, szeretetteljes ember. Csak kellett mellé egy derék asszony, aki felszínre hozza a jó tulajdonságait.

Kényeskedő mozdulattal elvett a tányérról egy mogyorós kekszet. Lisa pedig rámosolygott, és kilőtte a mérgező nyilat.

– Paul véleménye szerint a te Alberted túlságosan szelíd lett, hogy továbbra is ellássa a gyár jogi képviseletét. Hisz tudod, egy ügyvédnek harcolni kell az ügyfele érdekeiért.

Furcsa reccsenés hallatszott, ahogy Serafina beleharapott a kekszbe. Gyorsan a szája elé kapta a kezét.

– Jaj, Finchen! – kiáltott fel Lisa rémülten. – Csak nem haraptál rá egy mogyoróra? Eléggé meg tudnak keményedni a sütőben.

Serafina nem válaszolt. Forgatta a szájában egy darabig a falatot, majd elővett egy zsebkendőt a táskájából, és félrefordult, hogy Lisa ne lássa, mit csinál. Nyilván kiköpte a kekszdarabot.

– Kemény, mint a kő – motyogta a száját törölgetve.

– Hihetetlen, mit meg nem enged magának a személyzet! Hogy szolgálhatnak fel ilyesmit? Ó, borzasztóan sajnálom, Finchen!

Lisa felháborodása őszintének tűnt, de túlzottan azért nem szánta Serafinát. Töltött neki egy kis teát, biztosította róla, hogy alaposan leszidja a szakácsnét, és remélte, hogy ez a kis baleset nem rontja el ezt a szép napot.

– Nem szeretnéd esetleg használni a fürdőszobát? Még nincs teljesen kész, de már ott van a márványmosdó és fölötte egy nagy tükör.

Serafina nemet intett.

– Moszt már szajnosz mennem kell – mondta alig érthetően. – Van még egy kisz dolgom, nem szeretnélek tovább feltartani.

– Hogyne – bólintott Lisa. Meg sem próbálta tartóztatni Serafinát. – Talán látjuk még egymást valamikor – tette hozzá hűvösen.

– Hát persze, kedvesem… Ész aszt cak viccből mondta Paul Albertről, nemde?

– Ó, dehogy. Abszolút komolyan gondolta.

Ez persze nem volt igaz. Paul félig komolynak, félig tréfásnak szánta a megjegyzést. De Lisa még a kis kekszes baleset után sem volt hajlandó visszakozni, mert Serafina az imént olyan kíméletlenül kihasználta és meg is erősítette a félelmét. Most viszont határozottan elsápadt, és indult az ajtó felé.

– Hanna! Frau Grünling távozik.

Hanna helyett Gertie jelent meg, udvarias pukedlit vágott a vendég előtt, majd lekísérte a lépcsőn a hallba, és felsegítette rá a kabátját. Néhány perc múlva visszajött, hogy kivigye a teáscsészéket és a tányérokat.

– Ajaj – csóválta meg a fejét. – Szegény Frau Grünling. Felül jobboldalt kiesett az egyik foga.

– Ez roppant kellemetlen – mondta Lisa ártatlan arccal. – Bár úgyis hamisak a fogai, a fogorvos majd pótolja. És mondd meg Frau Brunnenmayernek, hogy kissé keményre sikerültek a kekszei!

– Igenis, asszonyom.

Elisabeth az ablakhoz lépett, tekintetével Rosát és a kisfiúkat kereste. Mit csinálnak ilyen sokáig a parkban? Derűs, verőfényes nap volt, a tavasz ígérete remegett a levegőben, lila nőszirom és sárga nárcisz virított a zöldellő fűben. De még hűvös volt, a borókabokrok alatt a hajnalról maradt vékony dér borította a földet.

Kitárta az ablakot, mire rögtön izgatott kiáltozás ütötte meg a fülét. Ó, te jó ég! Sebastian labdát rugdos a fiúkkal. Csak Mama meg ne lássa! Szerinte ugyanis a futball az egyszerű népnek való. Ó, még Christian, a kertész is beállt közéjük, meg a hatéves Fritz Bliefert, Auguste legkisebb fia. Jesszus, hogy rohannak. És persze már csupa piszok a nadrágjuk, mert folyton elesnek. Sebastian ruhája is rettenetesen nézett ki, de ez sohasem érdekelte, most is csak azzal törődött, hogy elvegye Christiantól a labdát. Jaj, ezek a férfiak! Nagy gyerekek mind.

Lisa megkönnyebbülve látta, hogy Rosa felvette a kis Hannót, aki hevesen kapálózott, mert ő is részt akart venni a játékban. Még csak az kéne, hogy a vad rohangálásban feldöntsék.

– Rosa! – hajolt ki az ablakon. – Hozd fel Hannót! És a többiek is jöjjenek!

Sebastian felpillantott, vidáman odaintett a feleségének. Aztán tapsolt egyet és bejelentette, hogy a játéknak vége. Lisa becsukta az ablakot. Alig egy óra múlva megmosdatva, tiszta ruhában a fiúknak már ott kell ülniük a vacsoraasztalnál – Mama nem szerette, ha megváratták. Hanna mosdatott, Gertie öltöztetett.

Amikor megszólalt a vacsorára hívó gong, Sebastian gyorsan belebújt a szürke házikabátjába, amit Lisa vett neki. Egyfajta kompromisszum volt ez, Alicia bíráló tekintete még éppen hogy megtűrt egy házikabátot, a veje ugyanis kerek perec megtagadta, hogy öltönyben jelenjen meg az étkezéseknél, ahogy az a villában szokássá vált. Épp elég megalázó volt, amikor a házasságuk elején Lisa az apja ruháit adta rá, szörnyen érezte magát bennük. Soha nem akarja megtagadni a származását, az elveit, mondta akkor Lisának. Különben nem tudna többé tükörbe nézni.

Amikor Rosa és Hanna átvitte a gyerekeket az ebédlőbe, Lisa megkérdezte a férjétől azt, ami Serafina látogatása óta a lelkét nyomta.

– Mondd csak, drágám, lehetséges, hogy mostanában részt vettél a pártod egyik felvonulásán transzparenssel a kezedben?

Sebastian nem tudott hazudni. Azonnal bűnbánó kifejezés jelent meg az arcán.

– Csupán baráti gesztus volt – felelte zavartan. – Éppen arra jártam, amikor felvonultak. Az egyik ismerős megszólított, panaszkodni kezdett, hogy szörnyen fáj a karja, nem tudnám-e átvenni a transzparenst egy kis időre. Nyilván megérted, hogy nem utasíthattam vissza.

– És mi állt a táblán?

Sebastian bizonytalan mosollyal vállat vont.

– Azt hiszem, valami olyasmi: Minden hatalmat a dolgozó népnek! De esküszöm neked, Lisa, alig pár saroknyit vittem, aztán vissza is adtam.

– Ó, Sebastian – mondta Lisa szemrehányóan –, kértelek, hogy soha ne vegyél részt ezeken a felvonulásokon! Tudod, mennyire féltelek.

Sebastian magához húzta, gyengéd csókot lehelt a homlokára.

– Kedvesem, ezt meg kell értened. Hamarosan új parlamenti választások jönnek. Meg kell mutatni, hogy erősek vagyunk, hogy sokan vagyunk. Ezt teszi a többi párt is.

– Nem, Sebastian – mondta Lisa határozottan. – Semmiképpen sem szeretném, ha…

Ismét megszólalt a vacsorára hívó gong, éppen a mondat közepén. Sebastian pedig megragadta az alkalmat, hogy véget vessen a beszélgetésnek.

– Igyekezzünk most már! Nem várathatjuk meg a családot.

3.

– Doktornő! Szánna rám pár percet?

Tilly von Klippstein megállt a folyosón, és benézett a betegszobába, amelynek nyitva állt az ajtaja. A sovány öregasszony a középső ágyon felemelte a kezét, mint egy iskolás lány, aki szégyenlősen szólásra jelentkezik. Egy ápolónő éppen a tányérokat szedte össze az ebéd után.

– A doktornőnek sok a dolga, Frau Kannebäcker – rótta meg Martha nővér a beteget. – A kórház orvosai nem sürgölődhetnek kizárólag maga körül.

Tilly ügyet sem vetett az ápolónő megjegyzésére, belépett a szobába. Négy ágy állt odabent szorosan egymás mellett, balra az ablak, jobbra a mosdókagyló, az ajtó mellett két szék a látogatóknak – ez volt minden berendezés. A betegek kevéske holmija a magukkal hozott kofferban vagy táskában az ágy alá tolva.

– Mi a baj, Frau Kannebäcker? Fájdalmai vannak? – kérdezte Tilly.

Az idős asszony nemet intett. Súlyos szívbetegséggel küszködött, nehezen kapott levegőt, de soha nem panaszkodott. Beesett arcában szinte világított nagy, világoskék szeme, csak ez a gyermeki, gyámoltalan tekintet árulkodott a fájdalomról. Tilly sokszor elbeszélgetett vele, ami jót tett a betegnek.

– Mondani akarok valamit, doktornő – suttogta az öregasszony, és közelebb intette Tillyt.

Tilly habozott kicsit, mert éppen egy koponyasérüléshez hívták, a beteget egy órája hozták be a sürgősségire. A kollégája, Heinermann doktor vette fel és vizsgálta meg, de úgy tűnt, valami nincs rendben. Tilly mégis úgy döntött, szentel néhány percet Frau Kannebäckernek, mielőtt átmegy a kórház férfiosztályára. A bal oldali ágy már üres volt, aznap reggel halt meg a páciens. A másik két ágyon parasztasszonyok feküdtek, akik munka közben sérültek meg.

– Mit akar mondani, Frau Kannebäcker? – Tilly odahajolt az idős asszonyhoz, megfogta a kezét. Hűvös volt ez a kéz, minden apró csontot ki lehetett tapintani a ráncos bőr alatt.

– Tudja, doktornő, nem is félek. Érti? Nem félek a haláltól.

Tilly is tisztában volt vele, hogy az idős asszonynak nincs sok ideje hátra, mégis fájt ezt így az ő szájából hallani. Az öt év alatt, amióta orvosként a klinikán dolgozott, még mindig nem tudott közömbösen viszonyulni a halálhoz.

– Ah, Frau Kannebäcker – szorította meg bátorítóan az öregasszony kezét. – Nem kell rögtön a halált emlegetni. Hisz azért van itt, hogy újra talpra álljon.

Az idős nő makacsul ingatta a fejét, úgy mosolygott, mint aki ezt jobban tudja. És feltehetően igaza is volt, de Tilly ezt inkább megtartotta magának.

– Jól van ez így, örülök, hogy lassan vége mindennek – mondta az asszony csendesen. – A drága férjem már régen elment, ahogy a két fiam is, magamra hagytak egyedül…

Már elmesélte Tillynek, hogy a férje és a fiai a háborúban estek el. Az ura rögtön az elején, aztán nemsokára a két fiú is, alig múltak tizennyolc évesek. Ugyanazon a napon estek el, mintha összebeszéltek volna. Az egyik az orosz fronton, a másik Franciaországban. Frau Kannebäcker meg itt maradt egyedül, nincstelenül, mert a férjétől rámaradt festéküzlet a háború után csődbe ment.

– De biztos vannak még barátai vagy rokonai – próbált valami vigasztalót mondani Tilly. – Valamiért mindig érdemes tovább élni.

A szomszéd ágyon fekvő parasztasszony hangosan horkolni kezdett, a folyosóról edénycsörömpölés hallatszott be, a nővérek most szedték össze a szobákból a tányérokat, evőeszközöket, gurulós kocsira pakoltak mindent, és vitték a konyhába.

– Nincs senkim – mondta az idős asszony. – Tíz évet húztam le a gyárban. Reggeli műszakban, esti műszakban. Kétszer voltam munkanélküli, akkor a népkonyhán ettem, télen pedig eltüzeltem a bútorokat, hogy ne fagyjak meg. A szomszédasszony néha átjött kölcsönkérni egy tojást, egy bögre lisztet. Ez minden. Különben egyedül voltam. De az emlékek, azok nem hagytak el, azoknak éltem. Álltál az élet napos oldalán, mondogattam magamnak. Most jön az árnyékos oldal.

Az utolsó mondatokat alig hallhatóan suttogta el, levegő után kapkodott, aztán elhallgatott. Tilly megint megszorította a kezét, azt mondta, a sötétség sem tarthat örökké, majd újra jobb idők jönnek. A beteg fáradtan bólintott, majd előhúzta a másik kezét a takaró alól.

– Ezt szeretném magának adni, doktornő. Mert olyan jó ember, mindig van egy kedves szava hozzám.

Szétnyitotta az öklét, aranylón csillant meg benne valami. Tilly zavartan nézte a piros rubinnal díszített kis medált, ami egy vékony aranyláncon függött.

– Ezt nem lehet, Frau Kannebäcker – mondta csendesen. – Nem fogadhatunk el ajándékot a betegektől.

– Kérem, vegye el! Ha meghalok, valaki egyszerűen csak letépi a nyakamról. Azt akarom, hogy a magáé legyen. A férjemtől kaptam az eljegyzésünkre. Szeretném, ha szerencsét hozna magának.

Tillynek a szíve szakadt meg, hogy nem teljesítheti az idős asszony kívánságát. De a klinika vezetősége nagyon szigorú volt ebben a tekintetben – ez az állásába kerülne. Szerencsére ebben a pillanatban Martha nővér termetes alakja jelent meg a küszöbön.

– A doktornőt kéretik a férfiosztályra – jelentette, és nem mozdult az ajtóból.

– Máris jövök, nővér.

Tilly az idős beteg fölé hajolt, búcsúzóul megsimogatta a homlokát, és megígérte, hogy később még benéz hozzá. Aztán kisietett a szobából, és felszaladt a lépcsőn a férfiosztályra.

Nem volt egyszerű dolga a kórházban. Rajta kívül csupán két orvosnő dolgozott még itt. Az elmúlt évben vették fel mindkettőt, ők viszont már megszerezték a doktori címet, az egyikük ráadásul a sebész főorvos lánya volt. Tilly annak idején lemondott a doktori cím megszerzéséről, a titulusnál fontosabbnak érezte, hogy minél hamarabb orvosként dolgozhasson, segítsen a betegeken. Azóta már megbánta ezt a döntését, mert főként a nővérek nem vették teljesen komolyan doktori titulus nélkül.

Az ápolónők között szigorú hierarchia uralkodott, kérlelhetetlen keménységgel felügyelték a nekik kiosztott osztályokat, időnként még azt is megengedték maguknak, hogy utasítsák a fiatalabb orvosokat. Az idősebb orvosok, pláne a főorvosok előtt viszont meghunyászkodtak, hajlongtak, versengtek a kegyeikért. Mert férfiak voltak. Olykor egy-egy csinos, fiatal nővérnek még férjet is sikerült fogni az orvosok közül. Bár ez ritkán fordult elő. Többnyire csak futó, majdnem mindig csúnya véget érő viszonyok szövődtek nővérek és orvosok között, ilyenkor az egész kórház erről pusmogott.

Egy nő fehér orvosi köpenyben mindig gyanús volt a nővérek szemében, féltékenykedtek, irigykedtek – nehéz volt kivívni a tiszteletüket. Tillynek az öt év alatt csupán néhányszor sikerült. A legtöbb ápolónő ősellenségnek tekintette, az élen Martha nővérrel.

Gyors pillantást vetett a nagy faliórára, három múlt, még fél óra és véget ér a műszakja. Nem csoda, hogy holtfáradt. Kora reggel óta talpon volt, egyik betegtől a másikhoz hívták, közben még a sürgősségi ügyeletet is el kellett látnia egy kollégájával. Egy órája hoztak be egy fiatalembert koponyasérüléssel, eddig a kolléga, doktor Heinermann foglalkozott vele. Azonban kétségei merültek fel, ezért érte küldött.

Most ott állt a tizennégyesben a fiatalember ágyánál, és megvizsgálta.

– Szédül és látási zavarai vannak – tájékoztatta Heinermann röviden.

– Készült röntgenfelvétel?

– Természetesen. Nem látható elváltozás. A tünetek nyilván az agyrázkódás következményei.

A tagbaszakadt fiatalember kocsis volt, sört szállított. Egy kocsmai verekedésben sérült meg, amikor ököllel az arcába csaptak, ő pedig fejjel egy oszlopnak esett.

– Egész idő alatt vérzett az orra? – kérdezte Tilly, amikor látta, hogy a férfi egyfolytában az orrát törölgeti egy kendővel.

– Igen, nem akar elállni.

Tilly kért egy darabka gézt, és felfogott vele néhány cseppet a férfi orrából. Rögtön látta, hogy a vércseppeket átlátszó folyadék veszi körül. Szivárog az agyvíz!

– Nézze meg ezt, Heinermann doktor!

Az orvos a gézre meredt, majd bosszús pillantást vetett Tillyre, mintha legalábbis ő tehetne erről. Koponyaalapi törés. Ezt neki is észre kellett volna vennie.

– Most szépen maradjon nyugton, Kugler úr! – fordult az orvos a beteghez. – Semmiképpen nem kelhet fel. Mindjárt megvizsgálja a főorvos úr is.

– Micsoda? Még egy doktor? Azt hittem, holnap már hazamehetek. Mariele, a menyasszonyom füstölt húst csinál nekem zsemlegombóccal.

– Holnap még biztosan nem. De a menyasszonya bejöhet meglátogatni a kórházba.

Miután elhagyták a betegszobát, Heinermann doktor megállt az ajtó előtt.

– Ostoba dolog. – A karórájára pillantott. – Magának most ér véget a műszakja, igaz? Szerencsés. Ezt majd én intézem. Sonius professzor nem lesz boldog, hogy most még operálnia kell.

Tilly bólintott. Túlságosan fáradt volt, hogy tovább foglalkozzon az esettel, különben is elmúlt már fél négy. A röntgenfelvételt azért szívesen megnézte volna, nem mintha a kollégát akarná felülbírálni, inkább csak érdekelte, vajon ő észrevenné-e rajta a koponyaalapi törést.

– Előfordul az ilyesmi – vigasztalta az orvost. – Most még nincs késő a műtéthez.

– Hát persze – mosolyodott el Heinermann megnyugodva. – Szép estét, Frau von Klippstein!

Az orvos sarkon fordult, és lobogó köpenyében elsietett. Tilly az orvosi szobába ment átöltözni. Már a szekrénye előtt állt, amikor eszébe jutott, megígérte Frau Kannebäckernek, hogy még benéz hozzá. Borzasztóan kimerült volt ugyan, mégis elindult vissza az idős asszony szobájába. Éppen két nővér lépett ki az ajtón, amikor odaért.

– Jó, hogy jön, doktornő.

– Mi történt?

– Frau Kannebäcker meghalt. Nagyon gyorsan történhetett, a mellette fekvő betegek észre sem vették.

Legalább könnyű halála volt, gondolta Tilly, amikor gyorsan megvizsgálta a testet. Az idős asszony arcán felszabadult mosolyt látott. Nos, az árnyak örökre eltűntek, már csak az örök fény van.

Fáradt, lassú léptekkel tért vissza az orvosi szobába, hogy kiállítsa a halotti bizonyítványt. Amikor végül levette a fehér köpenyt, és be akarta akasztani a szekrényébe, valamit érzett az egyik zsebében. Belenyúlt, és előhúzta a rubinköves láncot. Aranyba foglalt kis szív közepén ragyogott a piros kő.

Szeretném, ha szerencsét hozna magának. A ravasz kis öregasszony nyilván akkor csúsztatta a zsebébe, amikor fölé hajolt, hogy elbúcsúzzon.

Tilly habozott kicsit, majd a nyakába akasztotta a láncot. Emlék egy kedves embertől, ezért viselni fogja. Egyébként is tetszett neki. Ernst gyakran ajándékozta meg ékszerrel, főként a kapcsolatuk kezdetén, de sajnos soha nem találta el az ízlését. Mert Tilly a szép, de egyszerű dolgokat kedvelte, nem a pompás, drága nyakékeket, hozzájuk illő fülbevalóval. Ezek a jó szándékkal vásárolt ajándékok mind az ékszeres dobozában pihentek, csak nagy ritkán viselte őket.

Hosszú volt az út a villamossal Pasingig. Szerencsére le tudott ülni, nem kellett végig állnia. Nem sokkal öt óra előtt megérkezett végre a tekintélyes villához, amit néhány éve vásárolt meg a férje. Ernst nagyon büszke volt rá, pénzt nem kímélve fényűzően átalakíttatta a házat, a kertet, és szerette emlékeztetni a látogatóikat, hogy a nymphenburgi kastély közelében laknak.

Az előcsarnokban csábítóan finom illatok fogadták, a lány már szaladt is elé, hogy elvegye a kabátját, kalapját.

– Milyen finomság készül ma vacsorára, Bruni? – kérdezte Tilly mosolyogva.

Bruni kerek arcú, mindig vidám, dundi lány volt. Göndör, szőke haját kontyba fogta a tarkóján, de folyton kiszabadult egy-egy tincs, ami az arcába lógott.

– Zsemlegombóc disznósülttel, asszonyom. Az úr kedvence. Előtte krémleves, a desszert pedig… azt nem árulhatom el, különben kapok a fejemre Frau Hubertől.

A nevetése ragadós volt, Tilly is vele kacagott.

– Akkor hagyjuk, hogy meglepjen a szakácsné! A férjem a dolgozószobában van?

– Igen. Az úr éppen telefonál.

Tilly a dolgozószobával szomszédos könyvtárszobába ment, ez volt a kedvenc helye a házban. A három magas ablakon át csodás kilátás nyílt a kertre, a tavasz első hírnökei, a sárga nárciszok már virágoztak az ágyásokban. A kékes fenyőfák, amelyeket pár éve ültettek, szép nagyra nőttek, vissza is kellett vágni őket, mert túl sok fényt vettek el a kerttől. Tilly nagyot sóhajtva lerogyott az egyik kockás huzatú öblös fotelba, lehunyta a szemét, és próbált szabadulni a nyomasztó érzéstől, amit a kórházból hozott magával. Nem sikerült.

Ismét felsóhajtott, majd átnézte a postáját. Az inas, Julius mindig odakészítette neki az asztalra. Az orvosi hetilap éves előfizetésének számlája, egy meghívó délutáni teára, amit rögtön a papírkosárba hajított és ó, egy levél Kittytől – ez legalább majd felvidítja.

Drága hűtlen kis Tillym, aki már teljesen megfeledkezett rólunk itt Augsburgban…

Ó, jaj, Kittynek igaza van. Mama jövő héten ünnepli a hatvanadik születésnapját. Hogy erre nem gondolt eddig… Annyira lefoglalták a saját dolgai, hogy csúnyán elhanyagolta azokat, akik pedig oly kedvesek a szívének.

Miközben olvasta Kitty szórakoztató beszámolóját a lánya, Henni legújabb csínytevéseiről, felfigyelt a férje hangjára, ami áthallatszott a dolgozószobából. Ingerültnek, indulatosnak hangzott, ahogy többnyire az elmúlt hónapokban. Éveken át ügyesen fektette be a pénzét, részvényeket vásárolt, amelyek aztán még több pénzt hoztak. Mostanra azonban minden megváltozott, a New York-i tőzsdekrach már Németországban is éreztette hatását. Amerikai hitelezők követelték vissza a pénzüket, a német bankok és vállalatok nehéz helyzetbe kerültek. Tilly jól emlékezett arra, amikor a nagy háborúban csődbe ment az apja bankja, Edgar Bräuer pedig elkeseredésében önkezével vetett véget az életének. Szamárság, intette nyugalomra magát. Ernst nem bankár, okosan fektette be a pénzét, a válságot is átvészeli nagyobb veszteség nélkül.

Nemsokára Ernst lépett be a könyvtárszobába.

– Hát megjöttél végre – mosolygott kissé szórakozottan a feleségére. – Nehéz napod volt? Nem győzöm eleget hangoztatni, hogy fel kellene adnod a kórházi munkát. Az én feleségemnek semmi szüksége rá, hogy pénzt keressen.

Mennyire megváltozott az elmúlt időben, gondolta Tilly. Az egyetemi évei alatt még olyan kedvesen bátorította, támogatta. Biztatta, hogy valósítsa meg önmagát, legyen orvos, ha ez minden vágya. Minden akadályt elgördített az útjából, büszkélkedett vele az ismerősök előtt.

Ma már sikeres üzletembernek tekinti magát, a legelőkelőbb müncheni társaságban forog, nemesek és pénzarisztokraták között, tőle pedig azt várja, hogy adja fel a hivatását, csak a háztartás vezetésével foglalkozzon, mint a többi feleség.

– Nem a pénz miatt dolgozom, Ernst – mondta Tilly csendesen. – Ezt pontosan tudod.

– Hát persze, persze – bólintott Ernst, és összedörzsölte a két tenyerét. Az utóbbi időben szokott rá erre a mozdulatra, ami a nyughatatlanság jele volt nála. – Üljünk asztalhoz! Éhes vagyok.

Az ebédlő óangol stílusú bútorokkal volt berendezve. Tilly nagyon megkedvelte az angol vidéki házak otthonos hangulatát, amikor nászúton voltak Kentben. Kifordulhatott sarkaiból a világ, egymásnak eshettek a föld népei, az angolok akkor is rendíthetetlen hittel vallották: Az én házam, az én váram.

De hiába volt hangulatos a berendezés, Tilly sohasem érezte az ebédlőben a remélt kedélyes otthonosságot. Hiányzott innen az élet, a család melege, a vidám gyerekzsivaj, ami annak idején az augsburgi Frauentorstrassén vette körül.

Ehelyett kettesben ültek Ernsttel a szépen terített hatalmas asztalnál, Julius elegáns mozdulattal rakta eléjük az ételeket, bort ittak vízzel hígítva, és mindketten nagyon igyekeztek, hogy izgalmas beszélgetést folytassanak, ám ez többnyire két monológba fulladt. Tilly beszámolt a kórházban történtekről, míg Ernst üzletről, meg olyan társasági eseményekről beszélt, amelyekre Tillynek el kellene kísérnie. Ő viszont egyre inkább nyűgnek érezte ezt. Az operába vagy színházba még szívesen elment, bár ezekhez is fontos üzleti találkozók kapcsolódtak. Rémesnek találta azonban a hivatalos alkalmakat, amelyeken meg kellett jelenni, ha az ember a felső körökbe akart tartozni. És a legeslegrosszabbak a társaságbeli hölgyek szörnyen unalmas összejövetelei voltak, mindig ugyanazokkal a bosszantó megjegyzésekkel, amelyeket el kellett viselnie.

Gondolom, kizárólag nőket kezel, nem igaz?

Nem visszataszító egész álló nap azt a sok beteg embert látni a kórházban?

Biztosan nagyon egyszerű, mosdatlan emberekkel találkozik.

Beadhatja ön is az injekciókat, vagy azt csak az orvosoknak szabad?

Egyszerűen nem lehetett elmagyarázni ezeknek a tyúkeszű nőknek, hogy ő nem ápolónő, hanem maga is orvos, nem értették. Ilyenkor jól jött volna a doktori titulus, de annak idején tudatosan mondott le róla. Mert a doktorátus megszerzése csak időbe telt volna, de ettől nem lenne jobb orvos.

És aztán jött az elmaradhatatlan kérdés: Vannak gyermekei, Frau von Klippstein?

Majd a nemleges válasza után a megértő bólogatás és a megjegyzés, hogy anyává válni egy nő legnemesebb, legfontosabb feladata.

Természetesen nem volt gyereke. Dolgozó nőként nem tudott volna gyereket nevelni. Hogy a valódi ok Ernst háborús sérülése, azt a férjére való tekintettel sohasem említette.

Különböző kifogásokkal egyre gyakrabban sikerült kibújnia a kellemetlen kötelezettségek alól, amelyeket Ernst elvárt tőle. Mostanában már csak az olyan különleges eseményekre kísérte el, amikor rosszul vette volna ki magát, ha a férje nélküle jelenik meg. Nem kevés erőfeszítésébe került még ez is, de Ernst kedvéért megtette.

A desszert mellé, ami fagylalt volt aznap, Ernst feltálalta a legfrissebb politikai híreket. Ismét lemondott a kormány, ezúttal Hermann Müller második kabinetje. Mindig ugyanaz a játék, a képviselő urak intrikálnak, kiütik egymást a nyeregből, haszontalan vitákra fecsérlik az időt.

– Ki kormányozza ezt az országot tulajdonképpen? – dohogott. – Nagyon szeretném tudni. Ki gondoskodik Németország jövőjéről, miközben a miniszter urak szócsatákat vívnak? Ez gyalázat, sőt bűncselekmény, miközben a megtépázott birodalom súlyos gondokkal küzd.

Tilly nem igazán tudott hozzászólni a témához, így csak ült szótlanul, a fagylaltját kavargatva, ami közben vaníliaszósszá olvadt fel. Régebben megpróbált közbeszúrni egy-egy kérdést, de Ernst nem szerette, ha félbeszakítják a monológjait. És mindegyik ugyanúgy végződött:

– Így nem lehet vezetni egy országot. Olyan ez, mint a hadseregben: ha a katonák és tisztek vitatkozni kezdenének ahelyett, hogy teljesítenék a parancsot, nem működne a gépezet. Olyan ember kell ide, aki megmondja, hogyan tovább. Egy vezéregyéniség, aki keresztülviszi az akaratát. Mondhatsz, amit akarsz, Tilly – de ez az Adolf Hitler, ő az én emberem. Rá lehet építeni.

Az újságok címlapján Tilly látott már fotókat erről a Hitlerről, valóban nagyon magabiztos, elszánt ember benyomását keltette. Ám hogy a kellő tapasztalat és megfontoltság is megvan-e benne egy ilyen nagy feladathoz, abban kételkedett. Ellenszenvesnek találta, nem kedvelte. De Ernst szerint a politikában nincs helye érzelmeknek, csak tiszta fejnek, értelemnek, és mindez természetszerűleg férfidolog. Ebből kifolyólag sületlenségnek tartotta, hogy a nők szavazati jogot kaptak. Sőt, talán egyenesen úgy gondolta, ez az egyik ok, amiért az ország lehetetlen helyzetbe jutott.

Tilly más véleményen volt, de belefáradt már abba, hogy a férjével vitába szálljon. Mert nem vezetett sehova, Ernst meg sem hallotta az ő érveit, csak konokul védte a saját álláspontját. Tényleg nagyon megváltozott. Ernst von Klippstein már nem az a férfi volt, akihez öt évvel korábban feleségül ment. Sikerei az üzleti életben újfajta, túláradó önbizalmat adtak neki, ezzel ellensúlyozta a testi fogyatékosságát. A legelőkelőbb üzletekből öltözködött, méretre szabott, méregdrága öltönyei mindig a legújabb divat szerint készültek, a különleges alkalmakon frakkot viselt. Már csak ritkán panaszkodott a sajgó sebhelyek miatt, amelyek a mellkasát és a hasát borították. Úgy tűnt, az sem bántja, hogy soha nem nemzhet gyereket. Ez inkább Tillynek fájt, ő vágyott gyerekre, bár soha nem mondta.

– Most jut eszembe, jövő héten meghívtak vacsorára Breindorfer doktorék – szólalt meg Ernst hosszas hallgatás után. – Sok fontos ember lesz jelen, úgyhogy illendő lenne, ha elkísérnél, Tilly.

– Jövő héten? – kérdezett vissza Tilly a homlokát ráncolva. – Ó, borzasztóan sajnálom, Ernst, de kiveszem a hetet és Augsburgba utazom. Anyám a hatvanadik születésnapját ünnepli.

Ernst bosszúsan a süteményes tányérra csapta a kiskanalát, majd megcsóválta a fejét.

– Tényleg szükség van erre?

Tilly nagy levegőt vett, nehogy olyasmit mondjon, amit később megbán.

– Úgy vélem, igen.

4.

Micsoda gyönyörű idő! Marie kitárta a divatszalon ajtaját, és kilépett a Karolinenstrasséra egy kis friss levegőt szívni, érezni a nap simogató melegét. Sokan jártak ezen a hétköznapon az utcán, siettek valahová, vagy csak sétálgattak, nézegették a kirakatokat. Mindenki télikabátot viselt még, de a szőrmesapkák, vastag sálak már otthon maradtak.

Persze nem mindenkinek volt ez kellemes időtöltés, sokan azért lebzseltek az utcán, mert munkanélküliek lettek, tömeges elbocsátások voltak a gyárakban, néhány üzlet is lehúzta a rolót a környéken. Marie is aggódott kicsit, bár neki megvolt az az előnye, hogy nem a divatszalon bevételéből élt.

Különben is itt a tavasz, gondolta derűsen. Rügyeket bontanak a fák, új életre ébred a természet. Minden jobb lesz.

Két fiatal lány állt meg a közelében, sugdolózva pillantgattak felé. Ajaj, gondolta, és gyorsan vissza akart menni a szalonba, de ezzel már elkésett.

– Jó napot! – szólította meg az egyik lány bátortalanul. – Frau Melzer, ugye?

Magas, karcsú, barna hajú lány volt. A másik jól szabott sötétkék kabátot viselt és kacér kis kalapot, ami biztosan az anyjáé lehetett.

– Igen – bólintott Marie. – Miben segíthetek?

Persze jól tudta, mi következik, mostanában egyre gyakrabban hallott ilyesmit, és szívből sajnálta, hogy nem tud segíteni. A két lány egy éve fejezte be az iskolát, utána gyors- és gépírást tanultak, de nem találtak titkárnői állást.

– Arra gondoltunk, talán szüksége lehet két szorgalmas varrónőre a divatszalonban.

Továbbra is a barna hajú vitte a szót, és nem is csinálta rosszul. Elmondta, hogy az anyjától tanult varrni, aki női szabó, és otthon dolgozik. A barátnője is sokat segít, hetente kétszer ő tisztázza el a finom szegélyeket. A saját ruháikat is mindig maguk varrják.

– Nézzenek be esetleg a jövő hónapban! – mondta Marie sajnálkozva. – Pillanatnyilag kevés a megrendelésünk, nem tudok új varrónőket felvenni.

Olyannyira visszaesett a ruharendelések száma, hogy voltaképpen inkább el kellett volna bocsátania az egyik varrónőjét. De ezt semmiképpen nem akarta megtenni egyik régóta nála dolgozó alkalmazottjával sem, ezért általában inkább egy órával korábban hazaküldte a varrónőket.

– Jövő hónapban? – csillant fel reménykedve a lány szeme. – Nagyon szépen köszönjük, Frau Melzer, mindenképpen benézünk. Olyan csoda szép a divatszalonja, gyakran jövünk erre, hogy megnézzük a kirakatban a gyönyörű ruhákat.

Miután elköszönt a lányoktól, Marie visszament az üzletbe. Kicsit fázott már, csalóka ez a ragyogó napsütés, még mindig eléggé hűvös volt a levegő odakint. Ma egyedül kell boldogulnia a vevőkkel és a varrónőkkel. Frau Ginsberg – a jobbkeze és a legrégebbi munkatársa – hetek óta csúnyán köhögött, ezért előző este ráparancsolt, hogy pihenjen otthon néhány napot. Frau Ginsberg nem nagyon örült ennek, szerette a munkáját a divatszalonban, de végül belátta, hogy Marie-nak igaza van.

Egy óra múlva jön Frau Manzinger ruhapróbára, az új tavaszi kabátja már majdnem készen van, csupán néhány apró igazításra van szükség. Álomszép sötétzöld szövet, karcsúsított szabás, a csuklónál összehúzott bő ujjal, nagy gallérral, amit felhajtva is lehet viselni. A hölgy az egyik legjobb vevője, mindig azonnal, pontosan fizetett. Ellentétben másokkal, akik elvitték a megrendelt ruhát, ám a fizetéssel nem nagyon siettek. Már egész kötegnyi kifizetetlen számla hevert az irodájában, küldött ki emlékeztetőt, aztán felszólító levelet, de mást nem nagyon tehetett. Legfeljebb megbízhatott volna egy ügyvédet, hogy perre vigye az ügyeket. Ezt azonban nem akarta, hiszen ezek a nők majdnem mind állandó vevői voltak, nyilván kifizetik majd a számlákat, amint rendeződik kissé a gazdasági helyzet.

Azért sem akart ügyvédet, mert Paul mindig ahhoz a szörnyen ellenszenves Grünlinghez fordult jogi ügyekben. Marie ki nem állhatta. A feleségéről, Serafináról nem is beszélve. Teljességgel érthetetlen volt számára, hogy hívhatta meg Lisa már többször is ezt az arcátlan nőszemélyt teára. Bár úgy tűnt, a felmelegített régi barátság ismét törést szenvedett. Gertie mesélte, hogy Frau Grünling nemrég menekülésszerűen hagyta el a villát, aminek a házban titkon mindenki örült. Hogy mi történt pontosan, azt Gertie nem tudta, Dodo viszont kaján vigyorral közölte, hogy a „kígyó” elvesztette az egyik „méregfogát”. Marie meg is dorgálta ezért. Dodo annyira öntörvényű, aggódott érte, hogy nem lesz könnyű dolga az életben. A nagyanyjára ütött, Luise Hofgartnerre. Marie fiatalon elhunyt anyja bátor nő volt, nem hagyta, hogy előírjanak neki bármit is, mindig a maga útját járta.

Marie benézett a varrószobába, ahol szorgos munka folyt, mert azért még mindig voltak megrendeléseik, és Lisának, Kittynek is varrtak ruhákat. Ezután az irodájába ment, átnézte a kifizetetlen számlákat, megírt néhány fizetési felszólítást. Talán lesz foganatja, neki is szüksége volt pénzre, hogy anyagot vásároljon. Ebben a hónapban különösen rosszul álltak a dolgok. Ha kifizeti az alkalmazottak bérét, kiegyenlíti az áram- és a szénszámlát, nem sok marad a bevételből.

– Marie! Hát itt vagy, édes kis Marie-m. El se hiszem, hogy ebben a gyönyörű időben itt bent gubbasztasz ebben a sötét irodában.

Kitty állt az ajtóban csípőre tett kézzel, a fejét csóválva. Ahogy mindig, most is káprázatosan nézett ki a sportosan elegáns kosztümben, amit Marie tervezett neki.

– Örülök, hogy benéztél, Kitty – mosolyodott el Marie. A sógornője majd felvidítja, elfeledteti vele az anyagi gondokat.

– Nos, ideje volt – fecsegett Kitty vidáman. – Hisz fel kell próbálnom az új estélyi ruhámat. Remélem, tudtál szerezni hozzá fehér strucctollakat!

Kitty különleges kívánságait nem volt mindig könnyű teljesíteni, de ezúttal szerencsével járt, sikerült beszereznie Amerikából az áhított strucctollakat. Nem volt olcsó, de Robert jól keresett, szó nélkül fizette nagy igényű felesége borsos ruhaszámláit.

– A télikertben akasztottam fel, ott teljes nyugalomban felpróbálhatod. Kérsz egy feketét?

– Nem, köszönöm, már két kávét ittam a Café Brüningben, még egy csésze, és nem bírok magammal. Te viszont hagyd most abba a könyvelést, és gyere velem, szükségem van rád a ruhapróbánál!

– Persze, Kitty. Bár mindjárt itt lesz Frau Manzinger is, hogy felpróbálja az új kabátját.

De Kitty rá sem hederített, sietett a télikertbe, onnan hallotta Marie a lelkendező kiáltását. Elmosolyodott, és ment a sógornője után. Segített belebújni a szűk szabású, fekete estélyi ruhába, amelynek hosszú uszályát fehér flitterek és finom strucctollak díszítették.

– Ó, Istenem, de gyönyörű! – kiáltotta Kitty izgatottan. – Nézd, hogy rezegnek, ha megfordulok! Olyan vagyok, mint egy paradicsommadár, Marie. Mindjárt elrepülök örömömben. Ó, ha Robert ezt meglátja, teljesen odalesz, és rögtön le akarja majd venni rólam.

Az estélyi tényleg remekül sikerült. Nagyon különleges és egyedi darab volt, még egy ilyet nem is lehetne varrni, hiszen szinte lehetetlen beszerezni ezeket a drága tollakat ilyen minőségben. Marie kicsit megigazította a ruha hátán a mély kivágást, ami neki túlságosan merésznek tűnt, de Kitty pont ilyennek akarta.

– Ez álomszép, Marie – áradozott Kitty. – El kell dugnom Henni elől. Képzeld csak, a lányom egyszerűen kiveszi a szekrényemből, ami tetszik neki, és hordja a ruháimat. És sajnos jók is neki. Hát nem hihetetlen? Tizennégy éves és egyforma a ruhaméretünk. És amúgy is annyi gond van vele…

Marie türelmesen hallgatta, ahogy Kitty egyetlen gyermekére panaszkodik. Lusta, az osztályzatai siralmasak, egyedül a számolásban kiemelkedően jó. Tehetségesen rajzol, de ahelyett, hogy otthon festegetne, inkább a városban kószál délutánonként a barátnőivel.

– De igazából egy fiúval találkozott, képzeld el! Az iskolába ment elé, aztán együtt sétálgattak a városban. Tegnap pedig Gertrude meglátta a dóm előtt egy padon. Ott üldögélt és süteményt evett. De ez még semmi: három fiúval volt. Az egyik a táskáját vitte, a másik a nagy sálját, a harmadik vette neki a süteményt.

Marie ezen csak mosolygott magában, de próbált megdöbbenést mutatni, mivel Kitty nyilván ezt várta tőle. Henni egyidős volt Dodóval, ám vele ellentétben már igazi nő. Úgy fél éve kezdett domborodni a melle, a dereka karcsú volt, a popója szép kerek. Henni hamar rájött, hogy nőies bájai egyre nagyobb hatalmat adnak neki a fiúk felett, és ezt könyörtelenül ki is használta.

– Fogalmam sincs, kire ütött ez a gyerek – sóhajtott Kitty. – Az apjára, szegény Alfonsra biztosan nem.

– Hát nem – szúrta közbe Marie kuncogva, mielőtt Kitty tovább fecsegett.

– Az álnok kígyó Frau Manzinger miatt pedig nem kell magamra hagynod. Képzeld csak, mit mondott legutóbb is…

– Kitty, nagyon kérlek! Nem akarom hallani ezeket a buta pletykákat.

De Kitty erre csak nevetve legyintett.

– Jaj, édes kis Marie, tényleg te vagy a legjobb ember a világon. És nem is téged bántott. Mert akkor ott helyben kikapartam volna a szemét. Frau Ginsbergről volt szó.

– Frau Ginsbergről? – lepődött meg Marie. – Intelligens és udvarias, minden vevőm szereti. A fia pedig Leo legjobb barátja, együtt tanulnak a konzervatóriumban.

– Pontosan! – vágta rá Kitty, látszott, mennyire fel van háborodva. – Ez az álnok nőszemély képes volt azt mondani, hogy ez a zsidó nő nagyon nem tesz jót a divatszalon hírnevének.

Marie alig akart hinni a fülének. Eddig még soha nem tett Frau Manzinger ilyesmire utaló megjegyzést a jelenlétében, és Frau Ginsberggel is mindig udvarias volt. Talán kissé hűvös, de udvarias.

– Biztos vagy benne, hogy tényleg ezt mondta?

– Gondolod, hogy kitalálok ilyesmit? – háborodott fel Kitty. – Természetesen közöltem vele, hogy nem osztom a véleményét. Erre csak vállat vont. Drága Marie, meg kell mondanom, te javíthatatlan idealista vagy. Nem mindenki olyan egyenes és őszinte, ahogy hiszed. Én vagyok a dicséretes kivétel, amit remélem, értékelsz is.

– Jaj, Kitty. – Marie megölelte a sógornőjét. – Hát persze hogy nagyra értékelem az őszinteséged, még ha kellemetlen is, amit mondasz.

Kitty ezzel lezártnak tekintette a témát. Odaállt a nagy tükör elé, forgolódva nézegette magát az új estélyiben, majd rámosolygott a tükörképére. A harmincas évei közepén járt, még mindig kecses volt és karcsú, gesztenyebarna haja most vállig ért, időnként feltűzve vagy csigákba sütve viselte. Négy éve ment másodszor is férjhez. Robert Scherer egykor a villában szolgált inasként, akkoriban halálosan szerelmes volt az ifjú Kittybe. Később kivándorolt Amerikába, ahol végül megcsinálta a szerencséjét, gazdag ember lett, de kiábrándult az országból, és hazatért. Újra találkozott Kittyvel, aki a lányával és az anyósával a Frauentorstrassén lakott, csupán ez a villa maradt meg nekik, miután a Bräuer bankház csődbe ment. Ez volt az a pillanat, amikor a sors megcsillantott egy lehetőséget, amit meg kellett ragadni, mielőtt túl késő lett volna. Kitty és Robert egymásra talált.

Marie hallotta, ahogy megcsendül a divatszalon ajtaja fölötti kis harang. Bizonyára Frau Manzinger érkezett meg a ruhapróbára. Milyen kellemetlen! Bárcsak ne mondta volna el Kitty ezt az egészet!

– Menj csak! – rándította meg a vállát a sógornője. – Addig átnézem a ruhaterveidet. Van közöttük valami új?

Marie-nak természetesen mindig rengeteg új ötlete volt. Ezeket néhány lendületes ceruzavonással sietve papírra vetette, majd mappákba rendezve kitette a vevőknek a télikert asztalára, hogy várakozás közben lapozgassák.

– Persze, Kitty. Főként a kék mappában. Délutáni és estélyi ruhák.

Frau Manzinger az eladótérben várakozott. A hatvanas évei végén járt, de remekül tartotta magát, mindig figyelt az alakjára. Lehúzta a kesztyűjét és kezet nyújtott Marie-nak.

– Ah, drága Frau Melzer, mindig nagy örömmel jövök ide ruhát csináltatni. Nincs még egy ehhez hasonló szalon a városban, nem is tudom, mihez kezdenék maga nélkül.

Marie mosolyt erőltetett az arcára, igyekezett nem mutatni a feszélyezettségét.

– Kérem, Frau Manzinger, ne túlozzon! Még zavarba hoz. Szeretem a munkámat, de nem gondolnám, hogy különleges volnék.

Átkísérte a hölgyet a próbaszobába, és megmutatta a kabátot, ami nagyjából készen volt már. Néhány apróság szorult még igazításra, fel kellett tűzni a hosszából, és az egyik kézelőt is túl szorosnak érezte a vevő. Végül Marie különböző gombokat tett az idős hölgy elé, hogy válassza ki a neki tetszőt.

– Tudja, kedvesem – szólalt meg Frau Manzinger, miközben szemügyre vette a gombokat –, nehéz idők járnak mostanság, ám azt mondtam a férjemnek, minden tőlünk telhetőt meg kell tennünk, hogy Marie Melzer divatszalonja megmaradjon.

Rendelt is rögtön két lovaglónadrágot és egy kabátot, mivel a nyarat a sógora brandenburgi birtokán töltik, és mindenképpen ki akar majd lovagolni. Marie többféle anyagot is mutatott, és megígérte, hogy készít néhány divattervet.

– Jövő kedden újra benézek délelőtt – pillantott az órára Frau Manzinger. – Addigra bizonyára meglesznek a rajzok és a kabát is kész lesz, ugye kedvesem?

– Egészen biztosan, Frau Manzinger. Legyen szép napja!

Az idős hölgy szívélyes mosollyal búcsúzott, megszorította Marie kezét, majd kifelé menet felhúzta a kesztyűjét. Egy szóval sem érdeklődött Frau Ginsberg felől, aki máskor mindig a szalonban volt.

– Elment végre – lépett ki Kitty a télikertből. – Ki tudja, talán ledobja a ló a nyáron.

– Kitty! Ne kívánjunk rosszat senkinek!

– Nem is kívántam ezt neki – védekezett Kitty. – Csak gondoltam, nyugodtan leszállhatna a magas lóról…

Olyan erővel vágódott ki a szalon ajtaja, hogy csak úgy csengett-bongott a kis harang. Henni rontott be, szőke haja zilált volt, világos kabátja csupa folt.

– Mama! Hála istennek! – kiáltotta izgatottan. – Láttam az autódat, és rögtön gondoltam, hogy itt vagy.

– Jesszusom, Henni, mi történt? – rémült meg Kitty. – Hogy nézel ki? És elszakadt a kabátod?

– Látnád Leót. És Waltert. Kint várnak. Waltert azonnal orvoshoz kell vinni. Megsérült a keze.

Marie és Kitty kirohant a szalonból. Az ég szerelmére, mi történhetett? Balesetet szenvedtek? Hányszor mondták nekik, hogy figyeljenek az autókra és a lovas kocsikra, amikor átmennek az úton!

A szemközti járdán öt fiú állt, nagyjából egykorúak. Marie azonnal észrevette a fiát, aki fél fejjel magasabb volt mindegyiknél. Vérzett a homloka, a zsebkendőjét nyomkodta a sebre. Mellette állt Walter Ginsberg, holtsápadtan, könnyektől maszatos arccal.

– Leo! Mi történt veled?

Leónak láthatóan kínos volt az anyai aggodalom. Szemrehányó pillantást vetett Hennire, mielőtt válaszolt.

– Nem vészes. De Walternek orvoshoz kell mennie, nem érzi a bal kezét. Ráesett, amikor fellökték.

– Ki lökte fel? – szólt közbe Kitty éles hangon.

Válaszul mindenki egyszerre kezdett beszélni, Marie nehezen tudta összerakni a hangzavarból, mi történhetett. Leo és Walter a konzervatóriumból a villamosmegálló felé tartott, amikor verekedésbe keveredtek.

– Vártak ránk, Mama. Willi Abere is köztük volt az osztályomból.

– Waltert akarták elkapni – szólt közbe Henni. – Leótól nem akartak semmit. Waltert akarták megverni, mert zsidó.

– Hatan voltak… vagy heten. Mi pedig csak ketten…

– Eleinte, Leo – szakította félbe Henni. – Mert aztán jöttem én Rudival, Klausszal és Bennóval. Mondtam nekik, hogy az unokatestvérem vagy, és segíteniük kell.

Henni roppant büszke volt a hőstettére, mert csodálta az unokabátyját. És Leo azon kevés fiú közé tartozott, aki ellenállt a vonzerejének.

– Elképesztő – nyögött fel Kitty. – Az utcán verekszenek, mint a kocsisok. El ne mondd Paulkának, Marie, mert megüti a guta!

Marie közben megnézte Walter kezét. A fiú zokogott kétségbeesésében, mert nem érezte az ujjait.

– Nem tudok… többé hegedülni…

– Szamárság, Walter – vigasztalta Kitty. – Biztos csak kificamodott, majd rendbe jön. Gyerünk, szállj be az autóba, elviszlek Greiner doktorhoz! Vagy inkább rögtön a kórházba. Marie, drágám. Te ugye gondoskodsz addig erről a bandáról? Te jó ég, Henni. Teljesen tönkrement a kabátod. Csak nem verekedtél te is? Szaladj be gyorsan a szalonba, hozd ki a táskámat, és indulhatunk!

Marie most már örült, hogy nem jelentkezett be mára több vevő. Így nyugodtan kitisztíthatta, bekötözhette a sebeket, horzsolásokat, úgy-ahogy eltávolította a foltokat a ruhákból, teát főzött, kekszet kínált.

Kitty később telefonált a klinikáról.

– Légy olyan jó, és vidd haza Hennit, ha bezártad a szalont! Eltart még egy darabig, mire itt végzünk. Walter csuklója eltört, talán meg is kell operálni.

5.

– Bírod, Maxl? Várj, megtolom!

Auguste megállt, a kordéra tette a táskát, hogy mindkét keze szabad legyen. A kövezett úton könnyedén gurult a kordé, a tizenhat éves Maxl erős volt, mint a bivaly, olyan gyorsan húzta, hogy Auguste alig tudott lépést tartani vele. Ám amint lekanyarodtak a Haagstrasséról a kertészethez vezető földútra, a kerekek beleragadtak a sárba, alig akart mozdulni a rozoga taliga. Auguste minden erejével nekifeszült a kocsi hátsó deszkafalának, és persze már spriccelt is fel a sár a szoknyájára.

– Fel kéne szórni apró kaviccsal ezt az utat – nyögött fel Maxl kifulladva. A hűvös, esős idő dacára verejték gyöngyözött a homlokán.

– Arra aztán várhatsz ítéletnapig – dohogott Auguste. – Odaát a városházán az uraságok inkább aranyozott székekre költik a pénzt, a magunkfajtával nem törődnek. – Rosszkedve volt, mert nem tudtak eladni mindent a piacon. A zöldségpalánták – fejes és vörös káposzta, póréhagyma, karalábé – az utolsó szálig elfogytak ugyan, de az árvácska, a bársonyvirág majdnem mind a nyakukon maradt. A virág luxusnak számított. Az emberek megfogták a pénzt, legfeljebb zöldséget vettek, ha nem termett a kertjükben. De ma még a melegházi zöldség sem ment el mind, nem fogyott el a zsenge újhagyma, ahogy a rebarbara sem, mert a vevők túl savanyúnak találták. Három szárazvirág-csokrot ugyan eladott, de megint azt kellett hallgatnia, hogy régen sokkal szebbek voltak. Akkor még a lánya, Liesl kötötte a csokrokat, de amióta beállt konyhalánynak a villába, a kertészetben már nem tudott segíteni.

Leállították a kordét az új melegház mellett. Előző évben építették, hogy korábban tudják kivinni a piacra az uborkát, a paradicsomot, a karfiolt, az üvegházban ugyanis néhány héttel hamarabb értek be, mint odakint az ágyásokban. Így megelőzték az óvárosi kiskertek terményeit áruló kofákat, a jómódú vevők megvették a drága primőr zöldséget.

Maxl derék, szorgalmas fiú volt, az iskolában ugyan mindig rossz jegyeket kapott, de Auguste úgy vélte, nem kell kitűnő tanulónak lenni ahhoz, hogy jó kertész váljon belőle. Már emelte is le a kordéról a virágpalántákkal teli ládákat, hogy visszavigye őket a melegházba. Auguste fogta a táskát, amelyben az aznapi bevételük volt, és közben a zöldségágyások felé pillantott, ahol a férje és a két kisebb fia a káposztapalántákat ültette ki. Szánakozva nézte őket, tegnap óta egyfolytában esett, de a palántákat most kell elültetni, így kénytelenek esőben dolgozni. Szegény Gustavnak különösen nehezére esett, mert a műlába könnyen kicsúszott alóla a sáros földön.

– A megmaradt zöldséget és fűszernövényeket hagyd a kocsin, Maxl! – szólt oda Auguste a fiának, mielőtt bement a házba. – Azokat később Liesl megveszi a villa konyhájára.

Az új ház lett minden büszkesége. Kicsi volt ugyan, lent épp csak elfért a konyha meg egy lakószoba, a tető alatt pedig három hálókamrát alakítottak ki és egy igazi fürdőszobát. Nem olyan szépet persze, mint a villában, ahol a nagy kád négy aranyozott oroszlánlábon állt, két porcelán mosdókagylóval is büszkélkedhettek, és hófehér csempék borították a falakat. De volt rendes vécéjük, ehhez Auguste ragaszkodott. Elege lett abból, hogy esőben, hóban-fagyban ki kellett mennie az udvarra az árnyékszékre, ahol télen olyan hideg volt, hogy belefagyott az emberbe minden.

A ház és a melegház építéséhez kedvező hitelt kaptak a banktól. Az adósság nyomasztotta ugyan őket, de eddig még úgy-ahogy elboldogultak. És egy szájjal kevesebbet kellett etetni, amióta Christian már nem lakott náluk.

Az ajtóban Auguste alaposan lerázta az esőköpenyéről a vizet, sáros cipőjét is levette, kint hagyta az előtető alatt. Bent csak házicipőben lehetett járni, nehogy tönkretegyék a fapadlót. Auguste kínosan ügyelt a tisztaságra, csillogott-villogott az egész ház, a bútorok kifényesítve, az öreg kanapén horgolt takaró fedte el a kopott részeket. A fonalat karácsonyra kapta ajándékba az öreg nagyságos asszonytól, a hideg hónapok alatt meg is horgolta, olyankor nincs sok dolog a kertészetben. Télen a villában is kisegített néha, ha nagymosás vagy nagytakarítás volt. Jól jött az a kis pénz a szűkre szabott költségvetésük mellett.

Megszámolta az aznapi bevételt, aztán nekilátott a főzésnek. A tűzhelyben még izzott a parázs reggelről, szenet dobott rá, felélesztette a tüzet. Ma is a szokásos egytálétel lesz: egy kis leveshús a tavalyi krumplival, hagymával, répával a pincéből, meg néhány szál friss póréhagymával, hogy tavaszias íze is legyen.