részlet

© Bolgár Dániel, 2024

Borító- és könyvterv: Karcagi Klára

A borítón felhasznált grafikák forrása: Shutterstock/Simol1407, NIKCOA, Spayder pauk_79, AleksSafronov

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 7007 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

I. Bevezetés

II. Ki a zsidó?

III. A probléma születése. A zsidókérdés-vita történetének vázlata

III.1. Ahol a szálak összeérnek: Az örök zsidó

III.2. A zsidókérdés mint beilleszkedési játszma

III.3. A zsidókérdés mint térfoglalási játszma

IV. Okosabbak voltak-e a zsidók? (A zsidó siker 1.)

IV.1. Nagy emberek nagy gondolatai: a zsidó zsenik

Zsidó zsenik külföldön

Zsidó zsenik Magyarországon

Zsidó Nobel-díjasok

A módszer kritikája

IV.2. A méret a lényeg? A zsidó koponya

A zsidó koponya mérése külföldön

Lenhossék József kutatása

Laufenauer Károly vizsgálata

Konrád Jenő felmérése

Az agycentizés visszaszorulása

Frigyes Lajos megjegyzései

Apor László antiszemita antropológiája

IV.3. A zsidó IQ

A zsidók IQ-ja a szakirodalomban

Mit jelent a zsidók magasabb IQ-ja?

Magasabb IQ-júak voltak-e a zsidók Magyarországon?

Magasabb IQ-júak voltak-e a zsidók az angolszász világban?

V. Tanultabbak voltak-e a zsidók? (A zsidó siker 2.)

V.1. Iskolázottsági szakadék a zsidóságon belül?

V.2. Északkelet-Magyarország zsidósága és a többi zsidó

V.3. Zsidó vagy neológ felüliskolázottság?

„Neológ Magyarország” és „ortodox Magyarország”

Egy ortodox nagyváros: Miskolc

Ortodox zsidók egy leánypolgáriban az emancipációkor: Pápa

Ortodox zsidók egy főreáliskolában: Székesfehérvár

Ortodox zsidók egy felsőbb leányiskolában: Szatmárnémeti

Ortodox zsidók egy gimnáziumban: Gyöngyös

Ortodox zsidók egy leánypolgáriban a zsidótörvények idején: Komárom

V.4. Zsidó vagy városi felüliskolázottság?

V.5. Felekezeti vagy etnikai rangsor?

VI. Másból éltek-e meg a zsidók? (A zsidó siker 3.)

VII. Gazdagabbak voltak-e a zsidók? (A zsidó siker 4.)

VII.1. Nagy emberek nagy vagyonai

VII.2. Minden nyom a zsidók gazdagságára utal?

VII.3. Mese a zsidó jólétről: részesedés a nemzeti vagyonból és jövedelemből

VII.4. Lehetett-e a vagyon ötöde és a jövedelmek negyede a zsidóké?

VII.5. Az adóztatott gazdagság: felekezeti adózás

VII.6. A testet öltött jómód: a zsidó testmagasság

Antropológiai kutatások Magyarországon a zsidó termetről

A katonaköteles korba lépők magassága (1913)

A középiskolások magassága (1886–1915)

VII.7. Meddig éltek (volna) a zsidók? A születéskor várható élettartam

Kutatási előzmények

A várható élettartam alakulása

VIII. Mindenki azt kapja, amit megérdemel. A zsidó siker régi magyarázatai

VIII.1. Hogyan keletkezhet egyenlőtlenség?

VIII.2. Melyik modell illik a zsidó sikerre?

VIII.3. A kiválasztott nép: természetfeletti magyarázatok

VIII.4. A kiválasztódott nép: természeti magyarázatok

A faji magyarázat

Szociobiológiai magyarázatok

Az üldöztetési elmélet

Az észházassági elmélet

A foglalkozásszerkezeti magyarázat

VIII.5. Kíméletlen uzsorásokból kaftános puritánok: a páriakapitalizmus elmélete

A páriakapitalizmus fogalmának gyökerei

Karl Marx

Werner Sombart

Max Weber

Hajnal István

Bibó István

Hanák Péter

Igaz-e, hogy a zsidók páriasorsuk miatt lettek sikeresek?

VIII.6. A Wall Street bóherei: a vallási intellektualizmus elmélete

Az elmélet Európában

Az elmélet Amerikában

Life Is With People

A stetl kultúrája

A stetl-kutatás hitelessége

A stetl és az amerikai zsidó siker

A stetl mint amerikai jelenség

Igaz-e, hogy a zsidók a vallásuk miatt lettek sikeresek?

VIII.7. Senkiföldje bölcsei: a hűtlenségi elmélet

A zsidó peremember típusa

Thorstein Veblen hűtlenségi elmélete

Igaz-e a hűtlenségi elmélet?

VIII.8. Élenjáró migránsok: a törpe és közvetítő kisebbségek gazdaságtana

Az elméletek előzményei

A törpe kisebbségek gazdaságtana

A közvetítő kisebbségek elmélete

VIII.9. Többtényezős magyarázatok

IX. Mindenki azt kapja, amit nem érdemel. A zsidó siker (és kudarc) új elmélete

IX.1. A régi elméletek közös hibái

IX.2. A zsidó hátrányok

Zsidók a politikában

Zsidók a közszolgálatokban

Zsidók a hadseregben

Zsidó iskolai kudarcok

A zsidó kudarcok hagyományos magyarázata

IX.3. Az egyenlőtlenségek új, elbíráláselvű magyarázata

IX.4. A felforgató mítosz

IX.5. Egy megtörtént eset

IX.6. A módszer

X. Pengébb zsidók, deltásabb keresztények: a zsidó test és ész közképe (Feltételek 1.)

X.1. Zsidó imázs Európában

X.2. Zsidó imázs Magyarországon 1867 előtt

X.3. Zsidó imázs Magyarországon 1867 után

X.4. Zsidó imázs Magyarországon 1919 után

X.5. Az iskolás zsidó imázsa

XI. A zsidóságmegmaradás törvénye (Feltételek 2.)

XI.1. Magyarosodva, mégis megkülönböztetve

A zsidó beilleszkedés korabeli észlelete

A zsidó beilleszkedés történetírói észlelete

XI.2. A zsidóságmegmaradás törvényének magyarázata

A zsidók helye Gellner nacionalizmuselméletében

Az elmélet meghosszabbítása

XI.3. Mindennapi zsidóságmegmaradás: Bálint gazda élettörténete

Értékrendek

Zsidók és keresztények közti kapcsolatok

Sikerült-e beolvadni?

XII. Puhány zsidók vagy részrehajló tornatanárok? A zsidó kudarc feltalálása

XII.1. Kutatási előzmények

XII.2. Hogyan mérjük meg a testi teljesítményeket?

XII.3. Forrás és forráskritika: az erőmérési táblák

XII.4. A modell

XII.5. A tornaosztályzatok és az erőpontok felekezeti egyenlőtlensége

XII.6. Miért nyújtottak gyengébb teljesítményt a zsidók?

XII.7. Miért kaptak rosszabb tornaosztályzatokat a zsidók?

XII.8. Miért voltak (kicsivel) intellektualistábbak a zsidók?

XIII. Jobban tanuló zsidók vagy részrehajló tanárok? A zsidó siker feltalálása

XIII.1. Hogyan mérjük meg a szellemi teljesítményeket?

XIII.2. Vallástan: zsidó siker a századfordulón

XIII.3. Zsidó gimnáziumok és vegyes gimnáziumok: zsidó siker a két világháború között

XIII.4. Zsidó osztályok és vegyes osztályok: zsidó siker a zsidótörvények korában

XIV. Zárszó

Jegyzetek

Felhasznált források és szakirodalom

Levéltári és irattári források

Hivatkozott irodalom

Táblázatok jegyzéke

Ábrák jegyzéke

Névmutató

„A Gyöngyös és Vidéke [című lap] legutóbbi számában a Bankrészvény elzsidósodását állapítja meg. Megállapításai igazak, a cikk célja ugyancsak nem eshetik kifogás alá. […] a fajvédelmet helyeslem és szükségesnek tartom […] [Azonban] mint néhány részvény tulajdonosa azon véleményemet vagyok bátor hangoztatni, hogy a Gyöngyösi Bank Részvénytársaság vezetése jó kezekben van. Tisztelet és becsület keresztény véreimnek, de a banküzlethez nem sokat értenek.”

Részlet a Fajvédő aláírással megjelent „Védem a Gyöngyösi Bank Részvénytársaságot” című cikkből. Gyöngyösi Új lap, 1925. április 12.I.

I. Bevezetés

„Mindenki tudja, hogy zsidó vagyok, csak én nem.”

Szép Ernő: „[A zsidóságról]”1

Az olvasó a legszigorúbban vegye tudomásul, hogy e sorok írója zsidó!

Ezen az állításon azonban van még mit töprengenünk ahhoz, hogy elfogadhassuk igaznak. Vallási értelemben semmi közöm a zsidósághoz. Az ünnepeket nem tartom, az étkezési előírásokra nem adok. Semmilyen szabályhoz, szokáshoz, rítushoz nem kötődöm. Sőt nem ismerem ezeket jobban egy átlagosan felkészült érettségizőnél. A hitemről pedig ne is ejtsünk szót. Halachikus értelemben, vagyis a zsidó vallási törvény szerint sem vagyok az: anyám a szó egyetlen elképzelhető értelmében sem zsidó. Bár, az a gyanúm, apámnak sem sokszor jutott még eszébe, hogy ő az lenne. Merthogy apám sem zsidó vallású.

De legalább a felmenői azok voltak? Apám anyja és apja ugyan valamikor – úgy képzelem – reggeltől estig zsidó volt, kénytelen is volt az lenni. De aztán mindketten vallást váltottak: kommunisták lettek, amiben – szerintem – épp az lehetett a vonzó számukra, hogy reggeltől estig nem zsidókként mutatkozhattak, legalábbis azt hitték.

Esetleg „etnozsidó” lennék? Ha ehhez nem elég az az apróság, hogy nálunk odahaza az átlagnál talán kicsit gyakrabban kerül az asztalra sólet (szigorúan disznóhússal) meg maceszgombócleves – főleg, hogy flódnit egész életemben csak kétszer sikerült kiharcolnom –, akkor a zsidó nép kultúrájáról is csak az olvasmányaimból tudok ezt-azt. Persze annak ellenére is lehetne zsidó etnikai öntudatom, hogy számomra a zsidó kultúra valójában idegen. És van is valami ilyesmim. De elég különös, hogy – ha szabad mondanom – népi zsidóként is csak a magyarországi zsidókra gondolok úgy, mint akikkel valamiféleképp összetartozom. Emlékeim szerint soha nem szóltam, cselekedtem, éreztem úgy, hogy közben a világ minden zsidójával azonosítottam magam. Vagyis az én zsidó öntudatomnak csak a magyar nemzeti identitás alá rendelve van némi jelentősége. És ha őszinte akarok lenni, eddig még csak nem zsidók körében fordult elő, hogy komolyan zsidóként gondoltam magamra. Zsidók közt inkább az ellenkezőjét érzem.

Ismerős szavak. Az elmerengés önmagunk (nem) zsidóságán valóságos értelmiségi műfaj. Isaac Deutscher, a Nagy-Britanniába emigrált marxista gondolkodó is valahogy így tépelődött 1966-ban azon, vajon zsidó-e, és ha az, milyen értelemben: „[Amennyiben a zsidóságot fajnak tekintenénk], az nem egy újabb győzelme lenne Hitlernek és elfajzott filozófiájának? De ha nem fajról van szó, akkor mi teszi a zsidót? A vallás? Ateista vagyok. A zsidó nacionalizmus? Internacionalista vagyok.” Deutscher mégis biztos volt a zsidóságában: „zsidó vagyok azonban annak erejénél fogva, hogy feltétlenül szolidáris vagyok az üldözöttekkel és elpusztítottakkal. Zsidó vagyok, mert a zsidó tragédiát a magam tragédiájának érzem”.2

Talán én is emiatt lennék zsidó? Nem hinném, hogy ez zsidóvá avatna. Deutscher generációjának „könnyebb” volt így, a holokausztot középpontba állítva átélnie zsidóságát, magára vállalnia a szenvedéseket, mert ők valóban életveszélyben voltak vagy lehettek volna. Ha azonban az én nemzedékem hivatkozik a zsidó szenvedésekre önmeghatározásakor, olyasmit használ arra, hogy regényes identitást nyerjen, ami nem történt és nem is történhetett volna meg vele. Azt hiszem, nekünk ez alapján zsidónak lenni inkább felfuvalkodottság, öntetszelgés lenne, mintsem együttérzés. Nem érzem magam a zsidó szenvedések letéteményesének. Még csak – ahogy Alain Finkielkraut fogalmazott – képzelt zsidó, „a koncentrációs táborok szájhőse”3 sem vagyok.

Mindent egybevetve biztosan csakis a magyarországi zsidótörvények értelmében lennék zsidó, vagyis faji megközelítésben. De lássuk be, épp azért születhettem meg, vagyis azért lehetett az apám az apám és az anyám az anyám, mert ez az értelmezés nemcsak jogilag tűnt el, de szerencsére a társadalmi gyakorlatok is réges-rég mentesültek tőle. Úgy fest tehát, amikor annak tudomásulvételére szólítottam fel az olvasót a legszigorúbban, hogy zsidó vagyok, akkor arra akartam rávenni, hogy egy olyan határvonalat véssen az eszébe, és képzeljen engem azon túlra (vagy innen), ami nincs jelölve, csak én állítom, hogy ott húzódik.4

Hát jó. Akkor az olvasó a legszigorúbban vegye tudomásul, hogy e sorok írója nem zsidó!

Végül is teljesen mindegy. A fontos csak az, hogy valamelyik állítást tartsa észben, vélje a szerzőt zsidónak vagy nem annak. Az eddigiek ugyanis nem a szerzői pozíció tisztázásának posztmodern népszokását ápolták (az majd a bevezetés vége felé jön). Épp ellenkezőleg: összezavarni akartam inkább az olvasókat, hogy két táborra szakadjanak. Önök közül most egyesek azt gondolják, hogy a szerző úr agyalágyultnak néz minket. Azt hiszi, le tudja tagadni a zsidóságát, pedig napnál világosabb, hogy az. Mások ellenben arra jutottak, hogy „na már megint egy wannabe zsidó, aki mindenáron el akarja hitetni velünk, hogy az, de hiába erőlködik.”

Feltevésem szerint az olvasó döntése arról, melyik tábort erősíti, zsidónak vél-e engem vagy sem, eltérítő hatást fog gyakorolni a befogadói ténykedésére, könyvemről alkotott ítéletére. Azt várom tehát, hogy különbözni fog azoknak a véleménye erről a kötetről, akik zsidónak tartanak engem, azokétól, akik nem. Ha így lesz, az attól érdekes, hogy én egyetlen könyvet írtam, vagyis a zsidónak és a nem annak gondolt szerző hajszálra egyező teljesítményt nyújt, ám a zsidó Bolgár Dániel teljesítményének értékelése mégis eltérő lesz a nem zsidóétól. Nem lesz köztük teljesítménykülönbség, de lesz köztük egyenlőtlenség.

Milyennek fogják találni a könyvem azok, akik a nyitómondatnak engedelmeskedve tudomásul vették a tényt, hogy zsidó vagyok? Az a sejtésem, hogy átlagosan szellemesebbnek, vonzóbbnak és jelentősebbnek, de szertelenebbnek, nyeglébbnek és megbízhatatlanabbnak is, mint megérdemelné. Míg azok, akik megtörtek érveim súlya alatt, és megértették, hogy nem vagyok zsidó, átlagosan unalmasabbnak, jelentéktelenebbnek és semmitmondóbbnak, de legalább fegyelmezettebbnek, tisztelettudóbbnak és alaposabbnak észlelik majd munkámat annál, mint amilyen igazából. Azt gondolom tehát, hogy e mű elbírálását elfogulttá fogja tenni a zsidókról és a nem zsidókról a fejünkben élő kép.5

Hogy teljesül-e várakozásom? Tényleg így reagál-e erre a kis játékra az olvasó? Befolyásolja-e manapság egy könyv megbecsültségét pusztán az, hogy szerzőjét zsidóként tartják számon vagy sem? Ezzel nem foglalkozik ez a munka. A válaszadást rábízom az olvasó lelkiismeretére.

Ehelyett azt fogjuk megvizsgálni, vajon úgy alakult volna-e a sorsa ennek a könyvnek, ahogy elképzeltem, ha valamikor a zsidók emancipációja és a holokauszt között jelent volna meg, és így olvasói a holokauszt előtti évtizedek emberei lennének. Az lesz a kérdésünk, úgy működött-e a holokauszt előtti világban az elismerések osztogatása, a javak elosztása zsidó–nem zsidó viszonylatban, ahogy az imént feltételeztem. Vagyis annak kiderítésére teszünk kísérletet, hogy a zsidók a keresztényektől vajon a teljesítményeikben különböztek-e, vagy csak a teljesítményeikről alkotott ítéletek voltak eltérőek?

A könyv célja tehát, hogy új és alátámasztott megfejtést adjon egy régi, klasszikus, de megnyugtató megoldást mindmáig nélkülöző rejtvényre: megmagyarázza a zsidók és a keresztények közötti egyenlőtlenségek – tehát az előnyként vagy hátrányként, sikerként vagy kudarcként értelmezhető eltérések – sokakat lenyűgöző, másokat elborzasztó, ám mindenki által jól ismert rendszerét. (Keresztényen ebben a könyvben, néhány könnyen felismerhető kivételtől eltekintve, mindig nem zsidót értek, nem pedig vallási meggyőződésre utalok.6) Egészen pontosan azt igyekszem megtudni, mi, illetve mi mennyire okozta az egyenlőtlenségeket olyankor, amikor nem magától értetődő a válasz, vagyis nem egyszerűen jogszabály vagy nyers erőszak határozta meg a javak elosztását.

Közelebbről egy terepet fogok megvizsgálni, amelyen azonban éppen olyan módon keletkeztek az egyenlőtlenségek, mint a többin, amelyen a zsidók egyenlőtlen helyzetbe kerültek a keresztényekhez képest, például a munkaerőpiacon, a tudományos és művészeti díjak átadásán vagy az üzleti életben: bizonyos, mindenki számára adott feltételek mellett versengés folyt, és az érvényesülés mások döntésein múlt. Annak feltárására vállalkozom, miért volt jobb a hangulat a zsidó gyerekek otthonában bizonyítványosztás után. Vagyis miért kaptak a legfontosabbnak tekintett tárgyakból jobb (néhány másikból pedig rosszabb) osztályzatot a zsidók a magyar középiskolákban? Vajon a zsidóknak a többiekénél jobb feleletei álltak a háttérben, vagy inkább az ítéletosztóknak, a tanároknak a zsidókkal kapcsolatos fantáziái?

Attól tartok, az olvasó egyelőre idegenkedik az elgondolástól, hogy valakit csupán az, zsidó-vagy sem, képes sikerre vagy kudarcra ítélni, előnybe vagy hátrányba hozni anélkül, hogy cselekvéseit befolyásolná. Hogy jobban megbarátkozzon ezzel a lehetőséggel, figyeljük meg ezt az érvelést egy sztoriba ágyazva, lépjünk be egy fiktív világba, ahol valaki pontosan úgy gondolkodik, ahogy én.

A népszerű Family Guy című amerikai rajzfilmsorozat főhőse, az ír-amerikai, katolikus, néha eminensen antiszemita, de következetesen csak az ostobaság mellett elkötelezett Peter Griffin a 3. évad 22. részében7 folyamatosan helytelen pénzügyi döntéseket hoz. Utcabeli barátai, akiknek a szellemi képességeit szintén hiba lenne túlbecsülni, ellenben ütemesen gyarapodnak. Peter azonban ráébred, miből ered a különbség: barátai brókerét, illetve ügyvédjét Ian Greensteinnek és Larry Rosenblattnak hívják, azaz zsidók, innen pedig már könnyen belátható, hogy az anyagi jóléthez neki is nélkülözhetetlen egy saját zsidó. „I need a Jew” – ez a refrénje Peter Griffin érzelmes dalának. Vágya teljesül, Max Weinstein személyében olyan könyvelő kopogtat az ajtaján, aki beteljesíti minden előzetes várakozását a zsidókkal szemben, még korábban vulkánbiztosításra elherdált pénzét is visszaszerzi. Peter persze felbátorodik azon, milyen nagy a magyarázó ereje újonnan kidolgozott társadalomelméletének, mennyire jól felismerte az egyenlőtlenségek termelődésének mechanizmusát, rájött, hogy siker és kudarc között a zsidóság képezi a határvonalat. És mivel már rég megelégelte, hogy kamasz fiúgyermeke, Chris talán még nála is feltűnőbben korlátolt, elhatározza, hogy átviszi őt a társadalom sikeres oldalára, azaz kizsidósítja, amitől elméje csodált, erszénye tömött lesz. Magyarán egy saját zsidónál csak az lehet jobb, ha az ember maga is zsidó. A helyi rabbi azonban tanulmányi előfeltételekhez köti a bármicvót,8 amit Peter kerek perec elutasít. Peter tehát a zsidóvá válást úgy képzeli el, hogy az erőfeszítés híján, fia viselkedésének megváltoztatása nélkül is meghozza a sikert: elég a világ szemében zsidóvá válni, nem szükséges tettekben. Ezért apa és fia inkább Las Vegasba utazik, hogy az ottani Copperfeld rabbinál elintézze a villámbármicvót. Azonban Peter feleségének, Loisnak az ellenállása (akiről egyébként egy későbbi epizódban kiderül, hogy maga is zsidó9), valamint a vegasi zsidó közösség agresszivitása meghiúsítja a ravasz tervet.

Hogy a terv ostobaság volt, és épp az lenne a rajzfilm szándéka, hogy nevessünk abszurditásán? Ami igaz, az igaz: az epizód végére Peter is belátja, hogy fia nem lesz sikeresebb csupán attól, hogy felcímkézik zsidónak, ahhoz bizony igyekezni is kell. Ez a kötet mégis amellett kíván érveket felsorakoztatni, hogy a fikciós rajzfilm megfontolandó tanulságokkal szolgál a realitások értelmezése során: Peter Griffin teóriája racionális alapokon nyugodott és működőképes volt. Chris jövőjét nagyban segítette volna a villámbármicvó. A főhős nem járt el körültekintően, amikor feladta álláspontját. Ahhoz ugyanis, hogy fia sikeresebb legyen másoknál, elég lehetett volna pusztán az, hogy a társadalom zsidóként ismeri őt fel, mert a képzeletbeli zsidó könnyen elhatalmasodhat a valóságos felett.

Talán még ezután vannak olyanok, akik úgy érzik, amit mondok, nekik túlságosan meredek ötlet, ilyesmi biztos csak a képernyőn létezik. Két ellenérvem már most van.

Az egyik az, hogy a történelem lapjain, a valóságban is találunk példát arra, hogy valakik úgy okoskodtak, mint Peter Griffin vagy én. A thai szülők cselekedtek a Griffin-elméletnek megfelelően, amikor egyengetni próbálták gyermekeik jövőjét. Állítólag szokásban volt ugyanis Thaiföldnek legalábbis egyik tájékán, hogy a thai etnikumú családok kínai nevet is adtak az újszülöttnek, mert azt remélték, ettől az utódaik olyan sikeresek lesznek az életben, mint „kelet zsidói”, tehát a kínai kisebbség tagjai.10 Ha tényleg így volt, kit akarhattak megtéveszteni? A túlvilági erőket, amelyek irányítják az emberek sorsát? Vagy az evilágiakat? Nem tudom, de nem is fontos tudni. A lényeg az, hogy egy ilyen névadási gyakorlat csak akkor észszerű, csak akkor képzelhető a kínai név hasznosnak a boldoguláshoz, ha a thai szülők úgy gondolták, a kínaiak előnye hozzájuk képest nem a köztük lévő valóságos teljesítménykülönbséget tükrözi, hanem azt, amit a társadalom vagy a felsőbb erők (tévesen) közéjük képzelnek.

A másik érvem az elméletem mellett, hogy az olyan típusú egyenlőtlenségeket, mint amilyenek a zsidók és nem zsidók közöttiek is, éppenséggel szokványos és kézenfekvő úgy magyarázni, ahogy javaslom, vagyis részrehajlás eredményeként.

Hogy ezt belássuk, induljunk ki abból a nevezetes mondatból, amely az amerikai Függetlenségi Nyilatkozat (1776) elején áll, és amit nevezhetünk a modernitás nyitómondatának akár: „Magától értetődőnek tartjuk a következő igazságokat; hogy minden ember egyenlőnek van teremtve […]”.11 Ez az állítás az ancien régime, a rendi társadalom örökletességi elvével állt szemben. Azt tagadta, hogy aki ahová született, annyit is ér. Az persze, hogy mindenki egyenlőnek teremtetett, nem jelentette, hogy ezentúl mindenkinek egyenlően kellene részesülnie a javakból.12 Ez csak annyit tesz, hogy eztán mindenki ugyanonnan startol el, egyenlő feltételek mellett folyik a verseny. A feltételek azonosságáról, – ahogy Deirdre McCloskey fogalmaz – burzsoá egyenlőségről13 van szó. Ennek az új világnak az érdemelvűség az erkölcse, azaz főszabály szerint nem számít, ki minek született, mert csak a szorgalmon és/vagy tehetségen, szóval a teljesítménykülönbségeken nyugvó egyenlőtlenségeket ismerjük el méltányosnak: győzzön a jobb!

A modern világ azonban egyáltalán nem olyan lett, amilyennek megálmodták: szakadatlanul nagymértékű egyenlőtlenségek termelődnek olyan csoportok között, amelyekbe úgy kerülünk be, hogy a dolog nem rajtunk áll, hanem beleszületünk.14 Nem mindegy például, hogy az ember ülve pisil vagy állva. A nők rosszabbul keresnek a férfiaknál. Aztán a pigmentáltság is számít. Minél sötétebb bőrrel jön valaki a világra, annál szerényebb életkörülményekre számíthat élete során. Hogyan lehetséges ez? Sokak, főleg a baloldaliak számára világosnak látszik a magyarázat: az a baj, hogy nincs igazság a Földön! Vagyis a modern világ csak papol az érdemelvűségről, ám valójában nincs fair play, nem mérünk egyenlő mércével, megszegjük azokat a szabályokat, amiket különben helyeslünk: az elnyomottak, megvetettek ellenében a társadalom elfogult, teljesítményeiket alulértékeli.

A zsidók és nem zsidók közti egyenlőtlenségek is ebbe a sorba tartoznak, hiszen az sem az igyekvésen múlik, zsidónak számít-e valaki, hanem a születésnél dől el. És én is a részrehajlást okolom ezek kialakulásáért: az a várakozásom, hogy a zsidók előnye a keresztényekkel szemben nem olyasmi, amire a zsidók és a keresztények rászolgáltak, hanem olyasmi, amit feltaláltak, tehát ami a fejükben, az egymásról folytatott képzelgés során jött létre.

A zsidók esetében ezt a szokványos szcenáriót mégis nehéz elképzelni. Tudomásom szerint nem is gondolkodott még senki ebbe az irányba. Hogy miért nem? Mert a zsidók és a nem zsidók közti egyenlőtlenségeknek van egy egészen meglepő vonásuk, ami miatt izgalmasabbak és rejtélyesebbek még a többi egyenlőtlenségnél is: egy kicsiny és lenézett kisebbség nem lemaradt a versenyben, hanem tetemes előnyökre tett szert, szép sikereket ért el. Az tehát, amit gyanítok – vagyis, hogy a zsidó előnyöket diszkrimináció termelte, hogy a zsidó sikerek oka nem a zsidókban, hanem a róluk folytatott képzelgésben rejlett –, úgy gondolható csak el, ha a társadalom a megvetettek javára volt elfogult, az erősek a gyengéket favorizálták. Ez pedig elsőre képtelenségnek tűnik. Ezzel a nehezen emészthető forgatókönyvvel kell jobban megismerkednünk a továbbiakban, és kiderítenünk, ennek megfelelően zajlottak-e az események.

✱

Hogyan épül fel az érvelésem? Először azt tisztázom, kiket értsünk zsidókon és kiket ne, ha azt a feltevést kívánjuk ellenőrizni, amit felvázoltam. Utána annak fogok utánajárni, hogyan alakult ki az érdeklődés a zsidó sikerek iránt, mikor született az a kérdés, amit megválaszolni igyekszünk. Ezután arra törekszem felelni, vajon valóban léteztek-e az egyenlőtlenségek, és mekkorák voltak? Majd sorra veszem az egyenlőtlenségek hagyományos magyarázatait, megkísérlem kidolgozni ezek keletkezéstörténetét, és kritikájukat adni. Ezt követően szembeállítom a korábbi feltevésekkel a saját magyarázatomat, majd megfigyelem, adottak voltak-e a feltételek ahhoz, hogy a világ úgy működjön, ahogy elméletem leírja. Végül a tanulmányi eredményesség esetében ellenőrzöm elméletem érvényességét.

Mielőtt belevágunk a vizsgálatba, szükséges két kikötést tennünk. Az első a vizsgálat tér- és időbeli tágasságára vonatkozik. Bár egyelőre nem látok különösebb okot arra, hogy az egyenlőtlenségek itt kifejtendő magyarázatának érvényességi körét térben és időben szűknek sejtsük, a vizsgálat e munkában a modern Magyarországra, mégpedig a holokausztot megelőző évtizedekre, az emancipációtól (1867), pontosabban a forráskörülmények miatt inkább 1890-től 1944-ig terjedő időszakra korlátozódik. (A kezdő dátumot lazán, a zárót szigorúan értelmezem.) Ennél tágabb körben nincs bizonyító ereje. Az ebben a könyvben elvégzett műveletek azonban bármely terepen, bármely országban, bármely időszakra vonatkozóan megismételhetőek, ha rendelkezésre áll a megfelelő forrásanyag.

Második kikötésem az, hogy amíg a zsidó előnyök magyarázatát úgy keresem, hogy a tárgyalt évtizedeken belüli változásokat is nyomon követem, ha adódnak ilyenek, addig a zsidó hátrányok esetében erre nincsen mód. A „szigetszerűen” adódó források ez utóbbi esetben csak a vizsgált korszak első felére vonatkozóan teszik lehetővé az empirikus ellenőrzés kivitelezését.

Szeretném felkészíteni a régimódi, szerintem rém unalmas, történetmesélős történelmi munkákhoz szokott olvasót arra, hogy fejtegetésem formája meglepheti két tekintetben is.

Először is, ezeken a lapokon, szándékaim szerint, csakis kalandokról olvashat, de azok a kalandok, amiket előadok, jobbára nem a múltban, hanem a jelenben játszódnak. Munkám gerincét ugyanis nem az adja, hogy elmesélem, mi történt egykor, hanem azon igyekszem végigvezetni az olvasót, hogyan jöttem rá, mi történt annak idején. Könyvem mindenekelőtt könyvem írását beszéli el.

A másik, amitől nem kellene megijednie az olvasónak, az, hogy a tárgyhoz képest egyáltalán nem, de a történeti munkákban megszokottakhoz képest meglepően gyakran fogok számításokat végezni. Legtöbbször pofonegyszerű kalkulációkra és – remélem – a józan észre hagyatkozva törekszem alátámasztani mondandómat. Csupán egy fejezetben lesz szükségünk olyan módszerre, ami némileg bonyolultabb, vagy legalábbis az általános iskolában nem tanultuk, és én is autodidaktaként igyekeztem elsajátítani. De ott is mindent megteszek majd, hogy világos legyen az eljárás lényege.

Az utóbbi évtizedekben a számolás a történészek körében, akik közé én is sorolom magam, kiment a divatból. Nem látok okot azonban arra, hogy megtartóztassuk magunkat tőle, felhagyjunk az úgynevezett kvantitatív történetírással. Egyrészt ezekben az eljárásokban nincs semmi, ami előírná, hogy amikor alkalmazzuk őket, velük együtt a statisztikai módszereket előnyben részesítő társadalomtudományos történetírásban rájuk rakódott ismeretelméleti hiedelmeket is elfogadjuk. A történész számolhat anélkül is, hogy azt hinné, ez a múlthoz vezető királyi út, hogy olyan kijelentésekre ragadtatná magát, mint több neves gazdaság- és társadalomtörténész az ötvenes, hatvanas és hetvenes években. Például: „[…] arról a történetírásról, amelyik nem számszerűsíthető, nem állítható, hogy tudományos”.15 Vagy: „végső soron ma minden olyan történelem, ami méltó a történelem névre, szeriális [értsd: kvantitatív].”16 Másrészt, tudomásom szerint, a múltból ránk maradt nyomok tömeges elemzésére egyetlen racionális módszer áll rendelkezésre, méghozzá a statisztikai, és az előttünk álló probléma ilyen tömeges megfigyelést igényel. Abban reménykedem, olvasás közben ki fog derülni, hogy a kvantitatív történetírás nem szükségképpen a játszani nem tudó emberek felségterülete.

Ennek a könyvnek az én szempontomból elsősorban önterápiás jelentősége van. Szeretném megérteni ebben a munkában, miért élem át azt, hogy miközben annyira komikus, mert felületes, üres, tartalmatlan az én zsidóságom (illetve, hogy nem vagyok az), nincs köze a tetteimhez, csupán egy szó, hangalak, semmi, mégis olyan valóságos és lényegi befolyást gyakorol az életemre. Ez a munka ennek ellenére nemcsak rólam, hanem az összes olvasóról, minden egyes emberről szól, mert ennek az élménynek, ha tényleg létezik, mindenki ki van téve, mivel mindenki zsidó vagy nem az, ami akkor is meghatározhatja a sorsát, ha cselekedeteire semmilyen hatással nincs.

✱

Sok mindenkinek tartozom köszönettel, de kiváltképpen hálás vagyok Csek Gyöngyvérnek, Fenyves Katalinnak, Halmos Károlynak, Lászlófi Violának, Sárai Szabó Katalinnak, Schmidt Anikónak, Szécsényi Mihálynak, Üveges Bencének és a családomnak.

Ezt a könyvet mestereimnek, Benda Gyulának és Gerő Andrásnak ajánlom, akik a doktori témavezetőim voltak, igaz, halála miatt Benda Gyula csak néhány napig. 2023-ban Gerő András is elhunyt. Bár egészen más témák foglalkoztatták őket, mint engem, úgy hiszem, e könyvnek végső soron minden gondolata visszavezethető az övéikre. Tőlük igyekeztem ellesni, hogyan kell a történelemről gondolkodni, és milyen modorban kell beszélni róla. E munka kiinduló ötlete 2003-ban abból született, hogy igyekeztem valami olyan gondolattal előállni a Benda Gyula hatvanadik születésnapját ünneplő kötetben, amiben örömét leli. A végső formáját pedig úgy nyerte el, hogy próbáltam olyan módon leírni, amire jutottam, hogy Gerő András is örömét lelje benne. Őket képzeltem el olvasóimnak. Ők azok, akiket sokszor meg fogok szólítani, és próbálok rábírni, hogy velem tartsanak.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Gspann Veronika

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Korrektor: Daróczi Enikő

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

Afacad – SIL Open Font License

Arimo – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License