Copyright © Anne L. Green, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-45-2

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016 • Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017 • Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Toszkán lázadó 1–3., 2023 • A hűség pokla, 2023

Smaragd sziget 1–2., 2024

Eltitkolt múlt – Bővített, javított kiadás, 2024

Toszkán borbáró, 2024

Elvarratlan szálak – Bővített, javított kiadás, 2024

Lapokba zárt titkok, 2024

Ördögi kísértés – Bővített, javított kiadás, 2025

Sorsdöntő pillanat, 2025

Rejtély a toszkán napfényben, 2025

Kincs a toszkán hó alatt, 2025

A regény történetét valós események ihlették.

Szereplői azonban részben fiktívek, az író gondolatainak és valós események véletlenszerű találkozásának metszéspontjában léteznek.

Zsófikám, kislányom, olvasd szeretettel ezt a történetet!

Nem titok, hogy ennek a könyvnek a megszületése mennyire fontos volt nekem.

A valós háttér a múltam egy részét tárja fel. Remélem, választ kapsz majd néhány, velem kapcsolatos kérdésedre.

Légy harcos, és ne ítéld el anyádat!

Azoknak ajánlom ezt a könyvet, akik szerint a változás rossz dolog. Én hiszek benne, hogy idővel minden és mindenki változik. Egy ponton megrekedni a legrosszabb az életben. Mind mások vagyunk, de a változás mindannyiunk életének a része.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

„Hogy angyallal beszélsz, azt onnan tudod megállapítani, hogy felelősséget érez érted. Nem prófétálni kezd, hanem vállal téged – mert el kell számolnia veled. Fontos vagy neki. Akkor is, ha egyszer lát az életében. S azt szeretné, ha ő is fontos lenne neked – akárcsak egy futó pillanatig.”

(Müller Péter)

Ennek a könyvnek a megszületéséért nagyon sok embernek tartozom köszönettel.

Évekkel ezelőtt, amikor leadtam az első kéziratomat, nem akartam író lenni – csak valamiféle visszaigazolásra vágytam, hogy jó-e az, amit csinálok. Ám ezen az úton elcsábított a betűk birodalma, az írás varázslatos világa magába fogadott. Éppen ezért vagyok hálás mindazoknak, akik ennek a könyvnek a megírására biztattak, és azoknak is, akik nem. Nekik köszönhetem, hogy mára sokkal érettebb történetet alkothattam.

Hogy mégis miért kellett ennek a könyvnek megszületnie? Eleinte azt hittem, pusztán a közlési vágyam az oka, a sértettségem, hogy sokszor megbélyegezve éreztem magam a régi munkám miatt. Egyvalami azonban mára bizonyossá vált: már nem segítő kezet szeretnék nyújtani általa. Aki nem akarja, azt úgysem lehet megmenteni.

Nekiveselkedtem hát a könyvnek, és azon töprengtem, mennyire lehetek őszinte. A lelkemből feltörő érzések, emlékek azonban vallottak: átélt helyzetekről, tapasztalatokról, hogy az én meglátásom szerint milyen is behajtónak lenni. Nem hirdetek kőbe vésett igéket, de fontos számomra, hogy elmondhassam, mi egy behajtó szerepe. Ezzel a történettel próbálom eloszlatni a tévhitet, hogy a behajtók csúnya, gonosz emberek. Egyszerűen csak emberek, ugyanolyanok, mint a szakácsok, a varrónők, a kőművesek, a bankárok. Ugyanolyan hétköznapi dolgokkal küzdenek, és ugyanúgy hibázhatnak, mint bárki más.

Köszönöm továbbá mindazoknak, akik akarva vagy akaratlanul részesei a történetnek. Hálás vagyok a volt kollégáimnak, főnökeimnek és a szerkesztőmnek, aki biztatott: jöjjön, aminek jönnie kell. Elkísértetek engem ezen a rögös úton, de az utazás számomra még csak most kezdődik.

OLIVIA

A behajtó

„Ne hagyjuk, hogy mások írják elő nekünk, hogy mit kell tennünk a siker érdekében, ugyanis nekik fogalmuk sincs róla, hogy számunkra mit takar a siker. Nekünk azonban mindenképpen tisztáznunk kell ezt önmagunkban, hogy hatékonyan tudjunk haladni a céljaink felé.”

(Richard Templar)

Olivia Clark vagyok. Követeléskezelő. Közismertebb néven behajtó.

Mókásan hangzik, nem? Mintha titkos ügynök lennék, aki hitelintézeteknek dolgozik egy különleges megbízást teljesítve.

Sokan nincsenek tisztában azzal, mit is csinálok a munkaidőmben, gőzük sincs, mit jelent a szó, „követeléskezelő”. Hát, most kicsit bemutatom nektek, mivel is foglalkozom tulajdonképpen.

Követelést kezelek, azaz a tartozások behajtása az életem. Behajtás? Mielőtt a jelenlegi munkahelyem küszöbét átléptem volna, azt sem tudtam, mibe csöppenhetek. Tizennyolc éves voltam, és épp egy olyan kapcsolatból léptem ki, ami megmutatta, a legfontosabb, hogy képes legyek megvédeni önmagamat. Kemény lettem, le kellett vetkőzni a naivságomat, és elő kellett csalnom magamból a túlélési ösztönt. Bevallom, nem volt könnyű. Viszont nagy szerencsém volt a főnökeimmel, akik tanítani akartak, én pedig tanulni szerettem volna. Hamar rájöttem, ez a munka sok mindent rejt magában. Szép sikereket, csúfos kudarcokat, nehéz pillanatokat, de álmatlan éjszakákat is. Lehet, hogy hihetetlenül hangzik, mégis voltak kellemes perceim. Akadtak mulatságos helyzetek, vicces, nem várt fordulatok. Behajtóként létezni, nos sokaknak ez talán átok, de számomra egy pillanatra sem volt az. Felemelő érzéssel töltött el, amikor egy ügyet sikeresen megoldottunk. Egyezséget kötöttünk, a felek teljesítették kötelességeiket, és mindenki elégedetten távozott. Azonban a legtöbb esetben nem mentek ilyen flottul a dolgok, és éppen ilyenkor volt ránk, behajtókra a legnagyobb szükség.

Sokan bírálták a munkámat, ami ennyi év után a hivatásommá vált. Hogy tudod ezt csinálni? Na, te sem olyan szakmát választottál, ahol sokszor mondanak köszönetet. Téged sem lepnek el virágokkal az ügyfelek. – Ilyen és ehhez hasonló gondolatokkal bombáznak azok, akiknek elkezdenék a munkámról mesélni. Vicces, mert én belülről ezt nem így éltem meg. Szerettem a munkámat. Remélem, nem hangzik nagyképűen, de közel tíz év tapasztalat után úgy éreztem, értek is hozzá.

A családomnak sok mindenről nem számoltam be. Ha csak a felét sejtették volna annak, ami velem történik, minden bizonnyal sokkal rosszabb lett volna a helyzet, amit így sem lehetett túl rózsásnak nevezni. Nem rejtették véka alá, mennyire irritálja őket, amit csinálok. Senki nem értette meg, miért vágtam bele, miért volt szükségem erre a kihívásra, erre az életre. Nehéz lett volna megmagyaráznom, hiszen hogyan győzhetnél meg bárkit is arról, hogy egy hivatás élvezetes és értékes, ha az egész világ csak a negatívumokat látja benne? A környezetemben mindenki gyűlölte a behajtókat, éppen ezért rám is ferde szemmel néztek. A többség számára rosszabb voltam, mint egy bűnöző. Volt olyan rokonom, aki kifejtette, mennyire megvet, amiért ezt a munkát végzem. De ez nálam csak olaj volt a tűzre.

Ez a hivatás tett engem azzá, aki most vagyok.

De milyen emberré is váltam ezen az úton? Lelketlen volnék?

Nem tartom magam annak. Szívtelenül tipornék el másokat? Soha nem tettem ilyet.

Csináltam olyat, amit később megbántam? Ki nem? Minden éremnek két oldala van.

A felismerés szörnyű, amikor rádöbbensz: egyedül maradtál. Mégsem érzem úgy, hogy tévedtem volna. Ez volt az én utam, az én döntésem és az én történetem.

Két dolog van, amiben mára egészen biztos vagyok. Az első, hogy behajtónak születni kell.

A másik, hogy amíg két ember él a földön, az egyik mindig tartozni fog a másiknak.

OLIVIA

Akasztják a hóhért

„Görcsösen erőlködünk, hogy valóra váltsuk az álmainkat: mindazt, amiről azt gondoljuk, hogy jobbá teszi az életünket. Hajszoljuk a pénzt, a népszerűséget, a hírnevet, közben elveszítünk mindent, ami igazán fontos: az egyszerű dolgokat, a társaságot, a családot, a szeretetet. Mindazt, amit valószínűleg már megszereztünk.”

(Tuti gimi című filmsorozat)

Zsivaj, óriási hangzavar és vihogó emberek. Már csak ez hiányzott. Csak álltam ott az előszoba közepén gyökeret vert lábbal.

– Boldog születésnapot, Olivia! – lépett mellém szélsebesen anyám. – Úgy örülök, hogy megjöttél – rántott magához. New Yorktól Philadelphiáig autóztam, hogy hazalátogassak végre a családomhoz. A sok munka miatt nem sűrűn látott vendég voltam otthon. Meglepetten pillantottam körbe.

– Úgy emlékszem, abban maradtunk, hogy szűk családi körben ünneplünk – tettem szemrehányást köszönés helyett.

– Úgy is van – vigyorgott álszent ábrázattal anyám. Végigpásztáztam a tömegen, majd megakadt a szemem néhány emberen.

– Én nem tudom, te hogy vagy vele, de Petersonék nem tartoznak a szűk családi körbe – préseltem ki dühösen a fogaim között. Abban a pillanatban szerettem volna kereket oldani. Visszamenni a „csendes” kis New York-i lakásomba.

– Sebastian látni akart – vont beljebb.

Sebastian. Petersonék édes kicsi fia. Hát innen fúj a szél! Már évek óta össze akartak boronálni vele. Ennél átlátszóbban nem is csinálhatták volna.

Ha volt valaki, akit nem láttam szívesen a születésnapomon, az ő. Sebastian ugyanis ékes példája annak, hogyan csináljunk a gyermekünkből nyámnyila anyámasszony katonáját. A mai napig a „mamahotelben” lakik. Mindig is együgyű, gyámoltalan alak volt, és ha bajba került, szívesen bújt a szülei háta mögé. Hánynom kellett a lenyalt frizurájától és a modoros gesztusaitól. Taszítóan nőiesen viselkedett, ami engem rendkívüli módon zavart. Anyám szerint csak érzelmesebb, mint az átlagos férfiak, de kompenzálja azzal, hogy udvarias, lovagias és hűséges. Na, számomra nem! Nekem az ilyen báránylelkű, teszetosza emberek nem jöttek be. Akkor már inkább az a fajta férfi, aki jó alaposan megdönget hajnali kettőkor is, és nem kér engedélyt. Ez tuti kérne, arra is, ha rám néz.

Az isten szerelmére! Nem vágytam én izmos macsóra, csak egy határozott férfira. Anyám viszont azt szajkózta, nem mindig arra van szükségünk, amire vágyunk. Mindenáron rám akarta erőltetni ezt a férfinak éppen nem nevezhető hímegyedet, én azonban a megismerkedésünktől fogva csak barátot láttam benne. Azt is csak anyai ráhatásra. Egészen addig elviseltem őt, amíg anyámon keresztül nem kezdett el nyomulni, ezzel ugyanis sikeresen elérték, hogy viszolyogni kezdtem tőle. Mégis milyen férfi az, aki nem áll oda a nő elé, ha akar tőle valamit? Ezért sem értettem, mi fogta meg anyámat benne annyira, hogy már kongatta volna az esküvői harangokat. Értetlenségemet csak fokozta, hogy Petersonéknak nem volt túl jelentős vagyonuk, anyámnál viszont a pénz mindig sokat nyomott a latban.

– Sebastian! – vont hozzá közelebb. – De örülünk, hogy el tudtál jönni – hízelkedett. – Olivia is éppen arról beszélt, mennyire örül, hogy láthat.

Mindeközben feltérképeztem az érintettet, és meg kellett állapítanom, semmit sem változott. Hanyag testtartással, karba font kézzel gúnyos mosolyra rándult a szám. Lassan tudatosodtak bennem anyám szavai. Mi, hogy én? Dehogyis! – kaptam rá a tekintetem.

– Ki nem hagytam volna – mosolygott Sebastian, és kétségbeesetten kereste a tekintetem. – Hogy vagy, Olivia? Jesszusom! A szeme úgy csillogott, mint a gyerekeké karácsonyeste, amikor meglátják a karácsonyfát. Ijesztő! Felállt tőle a hátamon a szőr. Szörnyen idegesítő és megalázó helyzet volt, de nem akartam udvariatlan lenni vagy balhét rendezni, ezért igencsak megörültem, amikor megpillantottam az egyik régi barátnőmet. Megmenekültem!

– Eva! – kiáltottam oda neki. – Ne haragudjatok, de mennem kell! – mondtam, majd faképnél hagytam őket. Vegyék már észre magukat! Hanyatt-homlok menekültem valakihez, akivel sokkal szívesebben töltöttem volna az időt. – De jó, hogy itt vagy! – suttogtam a barátnőm fülébe, mialatt szorosan átöleltem. – Ments meg! Kérlek! – rimánkodtam.

– Ennyire régen azért nem láttál – tréfálkozott, hiszen jól ismerte a kálváriámat ezzel az együgyű fickóval. – Én is örülök, hogy látlak. Gyere, igyunk meg valamit! Rád férne, úgy látom.

– Kösz! – hajtottam fel a brandyt, amit átnyújtott. Sóhajtottam, ahogy a hűvös ital szétáradt a testemen.

– Ez most jólesett – bólintottam.

– Ejha, te tényleg nagyon kivagy. Mesélj! Egy ideje már a telefont is lusta vagy felemelni, hogy életjelet adj magadról.

A szememet forgattam a szemrehányásra, ami jogos volt.

– Mit meséljek? Nézz csak körül! Alig van itt valaki, akit ismerek, vagy szívesen látnék. Jól behúztak a csőbe.

– Azért valljuk be, mostanában el is zárkóztál az emberektől! Amióta New Yorkba költöztél, ritkán látunk itthon. Messze mentél. Hanyagolsz mindenkit, a barátaidat, a kapcsolataidat és a családodat. Nem fair! – folytatta a korholásomat.

– Úgy tűnik, mégsem mentem elég messzire. Nem tudom, mikor fogjátok fel, hogy nekem már nem ez az otthonom. Új életet kezdtem. Emellett nagyon sok a munkám – védekeztem.

– Munka? Miféle munka? – hördült fel. – Mikor hagysz már fel ezzel az önámítással? Ideje lenne belátnod, hogy nem neked való. Találhatnál magadnak valami tisztességesebb állást is.

Idegességemben újratöltöttem a poharam, és mielőtt még valami epéset mondtam volna, legurítottam a tartalmát, majd az asztalra csaptam. Szinte véresre haraptam a szám, hogy ki ne szaladjon rajta valami sértő megjegyzés. Miért, az ő munkája talán különb az enyémnél? Egy állatorvos talán érezheti magát felsőbbrendűnek? Nem hinném. Tulajdonképpen mindketten állatokkal küzdünk nap mint nap, és ő is ugyanúgy a szarban turkál, mint én. Elegem volt már abból, hogy mindenki annyira tudta, mi a jó nekem. Francokat!

– Teljesen magadra fogsz maradni – szekált tovább. – Nem hiszem, hogy boldog vagy egyedül abban a kis lyukban, amit bérelsz. Habár nem értek egyet azzal, ahogy anyád egzecíroztat, de a jószándékot nem lehet elvitatni. Én is féltelek. Nem lesz ennek jó vége – csóválta a fejét.

– Nem vagyok egyedül – céloztam Kirstenre, a legjobb barátnőmre és lakótársamra.

– Kirsten, persze, hogy is felejthetném el – húzta el a száját. Nem rejtette véka alá, hogy mennyire nem kedveli őt. Nagyon mások voltak, az már igaz. Eva kifinomult lelkivilágának Kirsten maga a tornádó. Az ő révén volt alkalmam találkozni a könnyebb partidrogokkal, a jointtal, na meg a vécékagyló belső felével.

– Ne tégy úgy, mintha nem értenéd, hogy értettem! A te biológiai órád is ketyeg. Ideje lenne már rendes pasikkal is találkoznod – ingatta a fejét.

Rendes? Mit ért az alatt, hogy rendes?

Nem volt idő ezen töprengeni, mert szélvészként újra lecsapott rám anyám.

– Olivia, szívem! Elrabolom őt, ha nem haragszol – fordult Eva felé, és már vonszolt is maga után. – Nagyon nagy illetlenség, hogy magára hagytad szegény Sebastiant, pedig csak miattad utazott ide – szidalmazott.

– Miattam? – Nem túl elegánsan felhorkantottam. – Senki nem kérte ekkora áldozatra – gúnyolódtam.

– Mindegy, most szépen odamész hozzá, és beszélgetni fogsz vele! – ripakodott rám.

– Ne kezdjük ezt elölről! Bájologj vele te! – akartam hátat fordítani, de elkapta a karom.

– De nem miattam van itt! – emelte fel a hangját.

– Hát miattam sem – üvöltöttem fel, megfeledkezve magamról. – Megköszönném, ha leszállnál rólam. – A helyiségben mindenki elcsendesedett, minden szem ránk szegeződött. – És még kérdezed tőlem, miért jövök haza ilyen ritkán? Hát ezért – mutattam körbe.

– Ne csináld ezt! – pislogott zavartan. Idétlen vigyorral próbálta jelezni, hogy minden rendben van. Ettől még ingerültebb lettem.

– Nekem ez nem megy. Én nem tudok olyan ábrázattal álszenteskedni, mint te. Képtelen vagyok bájcsevegni a semmiről. Komolyan nem is értem, miért ragaszkodsz ahhoz, hogy hazajöjjek.

– Fejezd be, Olivia! Kínos helyzetbe hozol! – förmedt rám.

– Te magadat! Ehhez neked nincs szükséged segítségre.

– Elég volt! Hagyd abba! Pont olyan vagy, mint az apád! – sziszegte a képembe.

Sosem volt képes megbocsátani nekem, hogy mind külsőre, mind belsőre apámat formáztam. Pedig személyesen soha nem ismerhettem őt. De anyám úgy érezte, a sors bünteti, hogy képtelen élete nagy szerelmét elfelejteni, hiszen akárhányszor rám néz, őt látja maga előtt. Dühített, hogy mindig egy olyan emberhez hasonlít, akiről az égvilágon semmit sem tudtam, ugyanakkor valahol örültem is ennek, hiszen így legalább nyilvánvalóvá vált, nem leszek anyámhoz hasonlatos. Habár pontosan tudtam, ki az apám, ahogy azt is, hol él, és mivel foglalkozik, mégsem tartottuk egymással a kapcsolatot. Sosem találkoztunk, nem keresett, ahogy nekem sem volt bátorságom elé állni.

– Hát ez a te bajod! Ez az én megbocsáthatatlan bűnöm, hogy hasonlítok rá. Ezért életem végéig vezekelhetek. Nem is értem, miért akarsz látni, ha annyira rá emlékeztetlek – fordítottam hátat neki. Megindultam a kijárat felé, amikor elkapott a barátnőm.

– Hajtsd ezt fel! – nyomott a kezembe még egy pohár lélekerősítőt.

– Ez nem oldja meg a problémákat – hárítottam.

– Nem, de segít őket elviselni.

Kikaptam a kezéből, de még mielőtt felhörpintettem volna, elkiáltottam magam:

– Isten éltesse az ünnepelteket! – Körbefordultam, megemelve a poharamat. – Boldog születésnapot, Kevin és Olivia! – fröcsögtem gúnyosan.

Habár a féltestvéremnél nyolc évvel voltam idősebb, egy nap különbséggel volt a születésnapunk. Anyám ezt is jól összehozta. Egyszerre felhörpintettem a poharam tartalmát, majd kiléptem a szabad levegőre.

– Remélem, ilyen állapotban nem ülsz a volán mögé! – ismertem fel magam mögött az öcsém hangját.

Lelkiismeret-furdalásom lett, hogy az ő napját is elszúrtam.

– Dehogyis! – dobtam le magam a hintaágyra. Ő is mellém telepedett, a fejem a vállára hajtottam. – Köszönöm – furakodtam a hóna alá. Ő pedig átkarolt.

– Mit? – mordult fel.

– Azt, hogy te nem ítélkezel, hogy nem oktatsz ki, hogy nem szekálsz folyton.

– Csak azért nem, mert ismerlek. Tudom, nem lenne értelme. Egyébként meg ami neked jó, az nekem is jó. Ha neked ez kell, én elfogadom.

– Szeretlek, öcsi – mosolyodtam el, majd bolondozva megborzoltam a haját.

– Ne csináld! – fogta le a kezem. – Inkább lépjünk le! – csillant fel a szeme. – Melyikünk csórja el a brandyt? – incselkedett.

– Te még nem ihatsz. Még csak tizenhét vagy. Arra még négy évet várnod kell – kuncogtam rajta.

– Jaj, Olivia, ne csináld! Itthon vagyunk – kacsintott rám cinkosan.

A kezem tartottam, jelezve, hogy döntsön a sors. Ez már bevált szokásunk volt. Kő, papír, ollóztunk, így sosem volt vita. Vesztettem. Hangos nevetésben törtünk ki.

– Te már úgyis feketelistán vagy, nincs veszítenivalód – cukkolt.

– Milyen igaz! – tápászkodtam fel, de ahogy a bárszekrény felé közeledtem, egy alakot láttam elsuhanni anyám és a pasija társaságában. Olyan ismerős! Magamban azon tanakodtam, vajon ki lehet ő. Rossz előérzet gyötört. Otthagytam mindent, és megindultam utánuk.

– Hová mész? – nézett meglepetten Kevin. – Neked most küldetésed van.

– Mindjárt visszajövök! – mondtam anyám után sandítva. – Utána folytatjuk – bólintottam felé.

Amikor közelebb értem hozzájuk, akkor ismertem csak fel az egyik kollégámat.

– Helló, Joe! Hát te? – kérdeztem döbbenten.

– Az autóért jöttem – bökött anyám kint parkoló luxusjárgánya felé. Na, ez ciki. Alig tértem magamhoz. – És te? Ismered őket?

Ő is meglepettnek tűnt, hogy itt találkozik velem. Köpni-nyelni nem tudtam.

– Anya? – fordultam anyám felé magyarázatért. Lesütött szemmel kerülte a pillantásom. – Anyaaa! Mondd, hogy ez nem igaz! – estem neki, de ő makacsul hallgatott.

– Oké, Joe! Mi történt pontosan?

– Édesanyád érdekesen áll a törlesztéshez, és a stílusa is hagy némi kívánnivalót maga után. Nem fizeti a lízingtörlesztést, a leveleinket nem veszi át, emellett minősíthetetlen hangnemben kommunikál a kollégákkal – nyomott a kezembe egy teljes jelentést –, és újabban már a telefont sem veszi fel nekünk – tette hozzá, miközben anyám felé kapkodta a tekintetét.

Amikor végigfutottam az anyagot, azt hittem, elsüllyedek szégyenemben. Anyám az adósok közül is a legrosszabb fajta volt. Maga a rémálom. Az, aki másokat okol a hibájáért, meggondolatlan dolgokat mond és tesz. Fenyegetőzött, vádaskodott. Átlépte a követeléskezelője tűréshatárát, ezzel elveszítette az irányába tanúsított jóindulatát. Nem is csoda! Én sem tudtam illedelmes és megértő lenni azzal, aki személy szerint engem támadott vagy szidalmazott. Borzasztó volt szembesülni azzal, hogy az emberek mennyire kegyetlenek, rosszindulatúak és sok esetben ostobák. Sokféle jellem mutatkozott meg előttem az évek során. Nagy pofonok értek, mert hinni akartam, hogy az emberek alapjában véve jók, de be kellett ismernem: az emberi gyarlóság nem ismer határokat. Évek múltán is tudtak olyat mutatni, amitől kikészültem. Miért maradtam mégis ezen a pályán? Hiszen bármikor kiszállhattam volna, senki nem tartott fegyvert a fejemhez, hogy ezt csináljam. Őszintén szólva nem tudom. Valamiért vonzott ez az egész. Éreztem, hogy itt a helyem. Sokat tanultam – és nemcsak a behajtásról, hanem az igazi életről és jellemekről is. Egy biztos: kaptam hideget, meleget, pedig mi, behajtók tényleg a probléma megoldását tartottuk szem előtt. Egyfajta hidat képeztünk az adós és a megbízó között. Igyekeztünk mindig kompromisszumra törekedni, hogy mindkét fél elégedett legyen. Ám az, aki felégeti ezt a hidat, eljátssza az irányába tanúsított jóindulatot, ne várjon megértést vagy segítséget!

A leggyakoribb hiba, amit a hitelintézeteknek tartozó emberek elkövetnek, hogy nem reagálnak a finanszírozók követeléseire, megkereséseire. Ez struccpolitika. Ennél dühítőbb aligha létezett. Ettől mindig a plafonon voltam. Anyám esete sem volt kivétel ez alól, be kellett avatkoznom. Mondanom sem kell, egy pillanat alatt behajtóvá váltam. Tőlem másképp fogadta az érvelést, de ez az ügy, hála neki, már eléggé barátságtalanná alakult.

– Nincs más mód, csak a visszavétel? – próbáltam puhítani Joe-t.

– Ez esetben nincs, csak akkor, ha az elmaradásait azonnali hatállyal rendezi, természetesen a felmerülő pluszköltségekkel együtt.

– Ezt nem hiszem el – sandítottam anyám felé. – Mi a fenéért nem hívtál fel? – mordultam rá. – És pont te viselkedsz így? Mennyivel tartoznak pontosan? – fordultam újra Joe felé.

– Háromhavi részlettel, a behajtási költséggel és a késedelmi kamatokkal.

– Megáll az eszem! – morogtam. – Miért nem kértél segítséget, ha megszorultál? Kitaláltunk volna valamit.

– Mert nem az én autóm, hanem Gaviné. Úgysem adtál volna. Gavin pedig nem akart megalázkodni előtted.

Gavin, hát persze! Ő volt anyám új palija. Nem nagyon bírtam az ürgét, de ahogy a családba került, ez nem is volt csoda. Ennek ellenére megbékéltem anyám választásával, mert én vele ellentétben képes voltam elfogadni mások döntéseit.

– Édes jó istenem! – túrtam a hajamba, miközben haragosan néztem Gavinre. – Mennyi idejük lehet még kifizetni a hátralékot? Nem lesz velük gond, ígérem. Kezeskedem értük – mondtam ki, pedig megfogadtam, hogy soha nem teszek ilyet. Annyi jóindulatú embert húztak csőbe a szemem láttára, aki jóhiszeműen kezességet vállalt egy-egy családtagért, hogy megfogadtam, én nem így végzem.

– Nincs haladék. Már eljátszották az esélyüket. Sajnálom, Olivia. Innentől nem az én hatásköröm dönteni – vonta meg a vállát.

– Joe, kérlek! Vállalom a felelősséget. Kifizetjük a tartozást – szívtam be mélyen a levegőt. Utáltam megalázkodni, könyörögni, főleg úgy, hogy nem a magam hibájából tettem, és tudtam, ez csak elodázza a problémát. A hitelt fizetni kell ezután is.

– Mennyi pénzetek van rá? Kipótolom – pillantottam a bűnösök felé, akik továbbra is kerülték a tekintetemet.

– Talán félhavi – nyekeregte Gavin. Elkerekedett szemmel nagyot nyeltem. Átkoztam a pillanatot, amikor reggel beültem az autómba, hogy hazajöjjek.

– Akkor feltételezem, nem maradt más megoldás… – kezdte kitölteni a visszavételi jegyzőkönyvet Joe.

– Nem. Hagyd! Majd én kifizetem a teljes összeget – sóhajtottam fel. Megvetően ráztam a fejem anyám felé.

– Rendben. Gondolom, nincs nálad ennyi készpénz – nézett rám Joe tanácstalanul.

– Kiállítok egy csekket – bólintottam.

Miután elrendeztük a dolgokat, és Joe is távozott, ismét anyámhoz fordultam. Hosszan néztem őt, de egy szót sem szóltam. Nem lett volna értelme. Nagy csalódást éreztem. El akartam sétálni mellette, amikor megszólalt:

– Megadjuk.

– Aha, gondolom, mint a többit – hümmögtem keserűen.

– Baj van? Történt valami? – került elő az öcsém is.

– Nem, tesókám. Ne is törődj vele, minden rendben! – karoltam át és húztam magammal.

JOHN DOE{1}

Álcázás mestere

„Senki sem mondta, hogy minden harc szabályok szerint zajlik (…)! Az életben a csalók, az ügyeskedők mindig tovább élnek! A temetők pedig tele vannak hősökkel, akik betartották valamennyi szabályt!”

(Bán Mór)

– Mr. Roberts, én úgy látom, itt minden rendben van – csapta össze az asztalon heverő dossziét a fiatal és nagy valószínűséggel igencsak tapasztalatlan ügyintéző. Igyekeztem a pillantásommal mély benyomást tenni rá. Nem volt az a kiemelkedően szép nő, így biztosra vettem, hogy él-hal egy kis figyelemért, főleg egy olyan férfiéért, mint amilyen én is vagyok. Világéletemben mindig mindent a megjelenésemmel és a kisugárzásommal értem el a nőknél. Hála a mindenhatónak, nem születtem átlagos külsővel. Bár a szépség egyéni ízlés kérdése, több kutatás is azt mutatja, hogy a cégeknek vezető pozícióra érdemes szép nőt vagy jóképű férfit választani: ők ugyanis már a megjelenésükkel bizalmat ébresztenek. Éppen ezért az anyagiak tekintetében is megérte jóképűnek lenni, még ha én másképpen bántam is ezekkel az adottságaimmal. Amióta az eszemet tudom, mindenki rajongott értem. Imádtak, amikor a jófiút játszottam, majd később, amikor magamra öltöttem a rosszfiús imidzset, már tízszer annyian és tízszer olyan hevesen rajongtak értem. Elég volt megvillantanom a sármom, a csajok azt sem tudták, melyik bolygón élnek. A nők mondjanak bármit, minden esetben a rosszfiúkra buknak: a csibészes sárm és attitűd a már eleve csinos férfiakat még szexisebbé képes varázsolni. Tisztában voltam azzal, amivel a nők nem: lehengerlő vagyok, és lehetetlen nekem ellenállni. Könnyű dolgom volt velük. Ez az adottságom jelentette számomra a függetlenséget és a szabadságot. A hűség és az elköteleződés soha nem volt az én asztalom. Rám ugyan nem köt pórázt senki, de mielőtt bárkit elcsábítanék, arra ösztönzöm, hogy legyen ő az a különleges valaki, akinek ez egyszer mégis sikerül. De ezt a rókát nem lehet megszelídíteni.

– Maga egy igazán elbűvölő jelenség – hízelegtem a fiatal bankügyintézőnek. – Ez az ing kiemeli a gyönyörű szemét. – Pillantásommal majdnem felfaltam. Elvörösödött, és zavartan a füle mögé seperte a haját.

– Még ma jóváhagyatom a kérelmét, és utaljuk is az összeget, Mr. Roberts – mondta, de még mindig nem mert rám nézni.

Pontosan ezt akartam hallani.

– Tudtam én, hogy magukhoz kell fordulnom – biccentettem elismerően. – Arra számítottam, hogy órákig fogok értelmetlen, kötözködő kérdésekre válaszolni, erre egy bájos hölggyel tölthettem a délutánom, aki nem mellesleg remekül végzi a munkáját – dicsértem tovább.

– Ugyan, Mr. Roberts, hiszen ez a dolgom – fészkelődött a székében. Félreérthetetlenül rám gerjedt. Pont ez volt a célom.

– Akkor én most megyek is – toltam ki a székem. Felálltam, és megigazítottam a zakóm. Zavarba ejtő pillanással mértem végig, majd féloldalas mosoly mellett rákacsintottam. A kék szememnek egyetlen nő sem tudott ellenállni. Biztosra vettem, hogy elalélt a gyönyörtől.

A bank minden női dolgozója végigkísért a tekintetével, ahogy távoztam. Az épületből kilépve felvettem a napszemüvegem. És még azt mondják, nehéz pénzt szerezni. Hát nekem ez sosem jelentett különösebb gondot. Évek óta se munkám, se fix keresetem, mégis remek kis életem volt. Nem kívántam beszállni a mókuskerékbe, amelyben az emberek nagy többsége csak hajtott öncélúan. Bejárni egy munkahelyre, alkalmazkodni másokhoz? Hangosan kuncogtam. Ez nem nekem való. Én a magam ura vagyok. Nem ment el az eszem. A suliban a tanáraim azt szajkózták, hogy kamatoztassam a tehetségem. Azt teszem. Rendkívül ügyesen manipulálom embertársaimat, és ez többet hoz a konyhára, mint a véres verítékkel megszerzett diploma. Miért gebednék meg, ha van a pénzkeresésnek egyszerűbb módja is? Amióta az eszemet tudom, minden energiámat abba fektettem, hogy kitanuljam ezt a különleges mesterséget, hiszen mesterien csaltam ki az áldozataim pénzét. És amit én egyszer elhatároztam, azt végre is hajtottam. Nem volt, aki megállíthatott vagy elkaphatott volna.

Tekintettel arra, hogy nem volt az égvilágon senkim és semmim, egy kaméleonná, vagy ha úgy jobban tetszik, fantommá váltam, és ezen a néven is emlegettek. Így él-tem az életem. Élveztem, hogy nincsenek kötöttségeim. Egyik nap még itt, másnap meg már én magam sem tudtam, hol kötök ki.

Ahogy az várható volt, a Thomas Roberts kérelmében szereplő összeg még aznap délután a számlámon volt. De hogy ki is volt Thomas Roberts? Magam sem tudtam, de nem is nagyon érdekelt. Nem volt más, csak egy balek, aki nem a kellő elővigyázatossággal kezelte a személyazonosságát igazoló iratait, ezáltal lehetőséget biztosított nekem arra, hogy a bőrébe bújhassak. Azt hiszem, igencsak meglepődik, ha megtudja, mennyi pénzzel tartozik különböző hitelintézeteknek. Jelenleg ugyanis ő finanszírozza a lakásom, az autóm, na és persze a megélhetésem, de ezt még csak nem is sejtheti. Akkor ki vagyok én? Erre a kérdésre senki nem ismerte a választ, már én magam sem. Hosszú évek óta nem szólítottak a valódi nevemen.

Személyiségtolvajlás, többek között ez volt az én specialitásom. Ha égett a talaj a talpam alatt, pillanatokon belül kámforrá váltam. Egyszerűbb volt ez, mint ahogy hangzik. A személyazonosság-lopás csupán egy kétlépcsős folyamat. Először elcsentem a kiszemelt áldozat személyes adatait, azután a megszerzett adatok segítségével felvettem az illető személyazonosságát, és némi bűvészkedéssel hízlalhattam a saját offshore számlámat. Elég volt megszereznem az illető társadalombiztosítási azonosítóját vagy a bankszámlaszámát. Hogy hogyan csináltam? Az változó volt. Minden a körülményektől függött. Néha az egyszerű, jól bevált lenyomozhatatlan módszereket használtam: átkutattam a kipécézett áldozatom szemetesét, elloptam a postáját vagy internetes, beugratós játékokon keresztül próbáltam rávenni őt arra, hogy megadja a bizalmas adatait. Ez is bizonyította, hogy az emberek mennyire hiszékenyek és naivak. Az én nagy szerencsémre persze. Az is előfordult, hogy a magukat leleményesebbnek gondolók számára hamis e-mail-címek és weboldalak közbeiktatásával tettem úgy, mintha létező, megbízható szervezet képviselője lennék. A cég hírnevébe vetett bizalmat kihasználva rávettem az egyént arra, hogy megadja a személyes adatait, például a jelszavát vagy a számlaszámát. Nevetségesen egyszerű volt az egész. Sokszor nem telt bele fél óra, és menő üzletemberből neves orvossá változtam. Imádtam a hivatásom. Ennél menőbb aligha lehetett volna. Az lehettem, aki csak akartam.

Emellett gyakorlott hacker is voltam. Bizonyos esetekben előfordult, hogy praktikákhoz kellett folyamodnom. A vírusok, amelyeket kifejlesztettem, képesek voltak behatolni egy távoli számítógépbe, és billentyűzetnaplózó programot telepítettek, hogy megszerezhessek bizonyos adatokat, vagy az egyén gépelése közben rögzítették a fiókjaihoz tartozó bejelentkezési neveket és jelszavakat. Onnantól szabad volt az út. Több hónapba is beletelt, mire ráébredt a prédám, hogy elloptam a személyes adatait. Ha valaki óvatos volt, akkor sem menekülhetett, hiszen feltörtem a munkáltatója vagy a bankja számítógépes rendszerét. Amit és akit akartam, azt meg is szereztem.

– Szép napot, Mr. Roberts! – üdvözölt a Thomas Robert nevén bérelt lakásom bejáratánál a portás.

– Szép napot magának is, Harold! – biccentettem felé.

– Remélem, kellemes napja volt.

Kedveltem a fazont. Mindig volt egy-két kedves szava.

– Termékeny – bazsalyogtam.

Nekünk, csalóknak a legfontosabb, hogy ügyesen beolvadjunk az adott környezetbe. A viselkedésemnek és külsőmnek is idomulnia kellett a szerephez, amit éppen játszottam. Az öltözködésemmel, a viselkedésemmel és a cselekedeteimmel is mindig az adott helyzetekhez alkalmazkodtam. Nem kelthettem feltűnést.

– Hogy van a kedves felesége? – érdeklődtem barátságosan.

– Magának hála, sokkal jobban. Köszönöm a tippet, mármint ami az orvost illeti.

Az előző személyiségem révén akadt egy-két segítőkész ismerős. Minden szerepemben igyekeztem az ujjam köré csavarni az embereket. Elértem, hogy megkedveljenek, majd kisebb-nagyobb szívességeket tettem nekik, hogy lekötelezettek legyenek. Így még a gyanú árnyékát is sikerült elkerülnöm.

– Nem tesz semmit – bólintottam, és már siettem is fel a lakásomba.

Törvény szerint az a csaló, aki jogtalan haszonszerzés céljából mást tévedésbe ejt, vagy tévedésben tart, és ezzel kárt okoz. Hmm… De mit is jelent az, hogy egy csaló az embereket tévedésbe ejti, vagy tévedésben tartja, és mi a különbség a kettő között? Úgy ejtem tévedésbe az áldozatom, hogy hamis információkat, hátteret vagy valós adatokat, de félrevezető módon vagy helyzetben használtam fel a megtévesztéséhez. Ám előfordult olyan is, hogy az áldozatom már eleve félreértésben élt, amit szándékosan nem oszlattam el. Így végiggondolva: nem tagadom, valóban csaló vagyok.

Ha beléptem egy étterembe vagy bármilyen ismeretlen helyre, fél percen belül fel kellett térképeznem minden kijáratot. Sosem lankadhatott a figyelmem. Mindig kész volt a tervem, végigpörgettem az agyamban a legrosszabb forgatókönyveket, és már azelőtt tudtam, mit teszek egy adott helyzetben, mielőtt becsaphatott volna a villám. Akadt, hogy ez az elővigyázatosság mentette meg az irhám. Előfordult, hogy egy étterem pincére többször is gyanakodva pillantott felém, én meg inkább kisurrantam a hátsó ajtón. És mint utólag megtudtam, jól tettem. Felismerte a hitelkártyán szereplő nevet a hírekből, és csak az éberségemnek köszönhettem, hogy nem csíptek nyakon.

Sokakban felmerülhet a kérdés: hogy lehet így élni? Hozzá lehet szokni ehhez? A válaszom határozottan igen. Én nemcsak hogy hozzászoktam, élveztem is. Mindig, minden körülmények között a magam ura voltam.

Hogy van-e családom? Isten ments! Dehogyis. Sosem volt. Hogy így milyen a nőkkel való viszonyom? Egyszerűnek mondanám. Számomra az idilli kapcsolat titka, hogy semmi komolyat nem vártam el a nőktől. És ők sem követelőzhettek. Nekem így volt jó. Kötöttségek nélkül, szabadon. Nem akartam se feleséget, se gyereket. Eszem ágában sem volt láncra veretni magam. Csak minőségi „carpe diem”-eket akartam, és kész. Mindössze annyit vártam el, hogy a nő legyen csinos, szép, ápolt és szexis. Szeresse a szexet, és ne problémázzon semmin, amit akarok. Cserébe kényeztettem, figyeltem rá. Megadtam neki mindazt, amire a teste és a lelke vágyott, aztán a következővel távoztam: „majd jelentkezem”. És időnként valóban jelentkeztem is, ha a kedvem úgy tartotta. Meghúztam a határvonalat, és nem engedtem át rajta senkit. Olyan nő nálam szóba sem jöhetett, aki ezeket a szabályokat nem tudta elfogadni. Nem gyártottam magamnak felesleges problémákat, és nem vállaltam felesleges kockázatot. Nem akartam többet, csak kellemes légyottokat, amiket minden esetben meg is kaptam.

Hogy akkor mivel töltöttem az időm nagy részét? Hetente többször edzőterembe jártam, úsztam és gyakoroltam az elit sportokat profi oktatókkal, hogy minél könnyebb legyen a beilleszkedés, a színjáték. Olyannak kellett tűnnöm, mint aki mindenhez ért. Kötöttségek nélkül is eléggé be voltam táblázva. A páros napokon hetente háromszor futottam, és ezekhez olyan szinten ragaszkodtam, hogy a mínusz húsz fokos hideg és a heves záporok dacára is betartottam. Ezen kívül az aktuális város lövöldéjébe jártam hetente kétszer, és lőttem, nem akartam kijönni a gyakorlatból.

Emellett persze a szabadidőmben kikapcsolódtam, és e tekintetben első helyen mindig a nők álltak. Természetesen szigorúan csakis futó kapcsolatok. Szeretni? A szeretet veszélyes az én szakmámban. Nyugtalankodjak egy hozzátartozóért? Ez számomra maga lenne a vég. Örültem a stiklijeim sikerének, amitől már lelkileg sem szenvedtem. Elmúlt a kezdeti lelkiismeret-furdalás.

A banki akciómat követő pár óra múlva letusolva, törülközővel a derekam körül, félmillióval gazdagabban csörögtem le a portára.

– Jó estét, Harold! Elfelejtettem szólni, hogy ma meglátogat egy hölgy. Ha megérkezik, engedje fel nyugodtan! – mondtam bizalmaskodva.

– Értettem, Mr. Roberts – fojtott el egy kuncogást. Tudta pontosan, miről is van szó. – Amint megérkezik, azonnal felküldöm. Kíván még valami?

– Nem, köszönöm – tettem vissza a kagylót a helyére.

Nem is kellett sokat várnom, megérkezett a callgirl-szolgálat legújabb üdvöskéje. Közöltem a telefonban a megbízott hölgyikével, hogy az elmúlt időszakban küldött három nő már nem jöhet szóba, ők már megvoltak, valami másra vágytam. Nem is tudom, valami szokatlanra, és ezt az értésükre is adtam. Unalmassá vált ez a szétteszem a lábam, térdre vetem magam előtted dolog. Nem nyújtott már kellő kielégülést. Valami extrát akartam, de hogy mit, azt én magam sem tudtam.

Iszonyatosan bepiáltam, és megvadultam azon az éjjelen. Ki akartam fordulni önmagamból, valami piszkosra és bűnösre vágytam, nem egy sima, egyszerű menetre.

Egy fiatal, hosszú lábú, fekete hajú, babaarcú szépség libegett be a szobába, és a pillantása biztosított afelől, hogy igen rátermett lehet a szakmájában is. Megerősített a hitemben a kihívó sminkje, a bőrszerkója alól kivillanó tangája és a melltartója. Mégsem az történt, amire számítottam. Habár dögös volt, nem tetszett, nem indította be úgy a fantáziámat, mint vártam.

– Kétszer annyit kapsz, mint a normál tarifád, ha ügyes vagy! – dobtam le a pénzt az asztalra. – Gyere ide! – utasítottam mereven. – Mutasd, miért fizettem! Mit tudsz? Nyűgözz le!

Ám a kiscsaj ahelyett, hogy engedelmeskedett volna a parancsnak, egy korbácsot húzott elő a táskájából, amivel teljesen kizökkentem a hangulatomból. Hozzászoktam már, hogy a pénzemért én dirigálok, és nem fordítva. Már éppen leállítottam volna, amikor alig egy centire tőlem csattant az ostor.

– Elég ebből a hülyeségből – kaptam ki a kezéből. – Ez nem az én világom – adtam a tudtára. – Mutass valami mást! – dobtam le magam az ágyra. Kicsatoltam az övem, és már megelégedtem volna egy egyszerű menettel is. Levette a feleslegessé vált ruhadarabjait, majd négykézláb odasomfordált hozzám. Unottan sandítottam le rá.

– Látom, szeretsz parancsolni! Mutasd meg a te kis kurvádnak, mekkora kan vagy! – ingerelt.

– Akkor izgass fel, szivi, mert kőkemény akarok lenni! Mutasd a profizmusod! Ha nagyon jó leszel, te is kapsz egy kis ráadást! – Felemeltem a tárcám, kivettem a pénzt, és a lába elé dobtam. Nagyon vágytam már egy mindent elsöprő orgazmusra. Gyorsan nekem is szentelte a figyelmét, a törülközőm fölött kezdte nyalogatni a bőrömet, majd szinte letépte rólam az anyagot. A szétvetett lábam között helyezkedett el, kézbe fogta a lankadó farkamat. Szopta, nyalta, csókolgatta, és kezével is rájátszott a tövénél. Hátradőltem, és elengedtem magam. Szépen lassan megkeményedtem a szájában.

Szép példány! Szeretem az ilyet! – nyalogatta a száját körbe.

– Fogd be, szivi, és arra használd a szád, amiért fizettem! Kényeztess, adj bele mindent! – mordultam rá.

– Kiszívom belőled a lelket is! – markolt rám erősen. Felszisszentem a fájdalomtól. Először csak hátrahúzta a bőrt, és nézegetett, mint aki vizsgálódik, majd nyalt egy párat a farkam legtetején.

– Jaj, ez nagyon jó, csináld még egy kicsit így!

Nem kérette magát, folytatta, amit elkezdett. Játszott a nyelvével a farkamon. Ezt élveztem. Nagyon jó érzés volt egy profi lány figyelmének a középpontjában lenni. Az ujjai ráfeszültek a szerszámomra, és fel-le mozgatta őket, mialatt ütemesen szívott, nyalt és szopott. Mámoros volt, és egy idő után teljesen kiürült az agyam, annyira ügyesen munkálkodott rajtam. A combom már remegett, miközben az ajkamat nyalogattam. A haját téptem, csaknem belerobbantam a szájába. Nem adtam magam könnyen. Dolgozzon meg, ha már fizettem! Eltoltam magamtól, abbahagyta a kényeztetésem, hirtelen oldalra fordultam, majd magam alá gyűrtem a csajt. A farkam égett a hiányzó kényeztetéstől, de már egy jó kefélést akartam helyette.

Kissé erőszakosan és türelmetlenül nyúltam a forró, nedves, keskeny sávba a lába között. Rám volt gerjedve. Végignéztem rajta. Aléltan pihegett. Apró bimbója babszemnyire duzzadt, és rózsaszínű udvarában peckesen állt. Mégis elment a kedvem az egésztől. Nem értettem magam. Elengedtem, és dühösen feltápászkodtam. Mély, csalódott morgás szaladt ki a tüdőmből. Az ágy szélére ültem, és mire megszólaltam volna, újra a lábam között munkálkodott. Észrevehette, mennyire nem tudta felébreszteni az ösztöneimet. A hajába markoltam, és szinte téptem, ahogy a feje mozgását vezettem. Erősen, vadul akartam. Felpillantott rám, szemében láttam, hogy már nagyon várja a végzetem, de arra várhatott. Mégis annyira jól csinálta, az ujjaival gyűrűt font a férfiasságom tövére, elszorított, várt egy kicsit, majd finoman ismét bevett a szájába. A nyelve kígyózva ölelt, simogatón tekergett a duzzadó makkomon. Rázkódtam, az izmaim remegtek. Feszülő mellébe markoltam, egyre torzuló arccal sziszegtem. Egy erőteljeset szívott rajtam, majd megszorított az ajkával, és vadul mozgatni kezdte rajta a fejét, mindeközben a kezével szorítva pumpálta a tövét. Elegem lett. Túl akartam esni rajta. Megragadtam a haját, és úgy járattam magam a szájában, mintha csak a hüvelye lenne. Teljesen kihúztam a farkam a szájából, majd kíméletlenül tövig nyomtam, de úgy, hogy a makkom már a torkát verdeste. Érzékeltem az ellenállást, de annál erősebben tartottam. Lehunyta a szemét. Minden lökésnél egyre vastagabb és keményebb lettem. Én irányítottam az ütemet, a mélységet. Akár a fejét is ráhúzva. Egy hang sem jött ki a torkomon, de egy hatalmas lökettel élveztem bele a szájába.

– Nem ez volt életem felejthetetlen orgazmusa – osztottam meg vele, miután elengedtem.

Sosem csináltam még ilyet, de kezdtek már nagyon egyhangúak lenni a dugások. Fizettem az élvezetért, mégsem kaptam meg, amire vágytam. Álszent vagyok persze, hiszen én sem a saját vagyonomat költöm, de ez akkor is kritikán aluli volt. Egy valag pénzért csupán egy hétköznapi orgazmust kaptam. Átverve éreztem magam.

– Ezt magam is meg tudtam volna oldani. Most menj el! – hagytam magára.

Bevonultam a fürdőszobába egy újabb tusolásra. Az orgazmusomat követően magányra vágytam, így elhajtottam a csajt. Tapasztalatból tudtam, hogy másnap reggel rá sem tudok nézni azokra a lányokra, akikkel az éjszakáimat töltöttem. Ezek a hivatásos lányok pedig túl készségesek voltak, és mindig pontosan azt adták, amit kértem. Semmi meglepetés, semmi extra.

Akadt persze olyan is, akit szórakozóhelyeken szedtem fel, de valljuk be, milyen is az a nő, aki pár óra ismeretség után bebújik egy ismeretlen pasas ágyába? Inkább nem firtatnám. Tőlem pontosan azt kapták, amit megérdemeltek. Felszedtem, megdugtam, aztán ki is rúgtam őket. Akadt persze olyan, aki hisztizett, és volt olyan is, akit erővel kellett kilökdösnöm az ajtón. Nem szerettem az olyan csajokat, akik úgy viselkedtek, mintha hozzám tartoznának, csak mert szétnyitották nekem a lábukat. Nem a szüzességüket adták nekem. Ezzel a tapadós viselkedéssel csak jobban taszítottak. A papírfecnikre írt telefonszámokat könyörtelenül téptem szét, és dobtam a kukába még a jelenlétükben. Nem akartam, hogy hiú ábrándokat kergessenek. Nem lepleztem az irántuk érzett undorom.

Akkor este meg is fogadtam magamnak: egy időre felhagyok ezekkel a könnyű légyottokkal, mert hiányzik valami… valami plusz… talán a kihívás. Ez túl egyszerű volt. Nem találtam benne semmi izgalmat. Hamar elvesztettem az érdeklődésem az ágyamba bújó nők iránt. Már nem élveztem velük a szexet. Kérnem sem kellett, szinte kínálták magukat. Izgalomra vágyom. Szenvedélyre. Becserkészni, vadászni akarok. A párnába fúrtam az arcom, és az oldalamra fordulva már aludtam is.

{1} Az amerikai kultúrkörben az ismeretlen személyazonosságú férfi megnevezése.