Anyukámnak. Köszönöm, hogy megértesz engem,
és segítesz megérteni magamat.
Továbbá ajánlom ezt a könyvet minden lánynak,
aki úgy érzi, hogy nem tud beilleszkedni – tűnjetek ki,
és legyetek bátrak!

Libby XOXO

Adamnek, aki a legelső ragyogó naptól kezdve bátorított, hogy nézzek fel az égre ahelyett, hogy a lábamat bámulnám.

Rebecca

1.

Nézz fel! Gyerünk, csináld! Nyújtsd hátra a nyakad, és bámulj fel, olyan messzire, amennyire csak tudsz! Aztán egy kicsit még tovább. Ott kell keresgélned, ha meg akarod találni Tally Olivia Adamset. Fent, ahol az ég kezdődik. Fent, ahol az egyetlen szabály a gravitáció. Fent, ahonnan a világ kicsinek tűnik, és nem is olyan fontosnak. Fent, ahol a lehetőségek végtelenek.

Igazi nyár végi hangulata van a mai délutánnak. Bolyhos, fehér bárányfelhők suhannak keresztül a halványkék égen, a levegőben pedig valami friss, valami új ígérete száll. Egy normális nap egy normális utcában, egy teljesen normális családhoz tartozó normális ház hátsó kertjében.

Olvasd el ezt az előző mondatot újra, olvasd fel magadnak hangosan! Vicces, hogy ha elégszer kimondod, a normális szó mindennek hangzik, csak annak nem.

Szóval egy normális nap van. De a lány, aki a kerti fészer tetején álldogál, a legkevésbé sem normális. Ő egy harcos, vad és bátor, aki felméri az előtte elterülő tájat. Ő egy hegymászó, aki pihenőt tart, hogy levegőhöz jusson, miután megmászta az Everest mámorító csúcsát. Ő egy cirkuszi artista, aki éppen készül kilépni a kötélre, elkápráztatva az alatta lévő tömeget.

Jobb lába felemelkedik a levegőbe, és enyhén megremeg, ahogy számításba veszi a zuhanást. Egyetlen rossz lépés, és mindennek vége.

– Hé! Gyere le!

A kiáltástól Tally meginog, és a másodperc töredékéig úgy tűnik, le fog bucskázni a földre. De aztán a talpa megtámaszkodik a tetőn, majd leguggol és leül a tetőgerincre, lábait maga előtt himbálva.

– Majdnem leestem miattad! – Tally vádlón mered Nellre. – Meg akarsz ölni?

Nell csípőre teszi a kezét.

– Úgy látszik, ahhoz egyedül is elég jó munkát végzel. Mit csinálsz? Tudod, anyu és apu megmondta, hogy nem mehetsz fel oda többet. Azok után, ami legutóbb történt…

Tally megrántja a vállát.

– Ez az én helyem. Gyakorlom a dolgokat, amiket a cirkuszsuliban tanultam a múlt héten. És máshol nem tudok gondolkodni.

– Nyári szünet van. – Nell türelmetlenül dobol a lábával. – Nincs semmi, amin gondolkodni kéne, úgyhogy gyere csak le!

Tally eltűnődik, hogy a nővére mindig ennyire fantáziátlan volt-e, vagy ez olyasmi, ami a középiskola elkezdésével alakul ki. Ha ez a helyzet, még kevésbé várja, hogy véget érjen ez a hét, és elkezdődjön a szeptember.

– Igaz az, hogy a többiek belenyomják a fejedet a klotyóba és ráhúzzák a vizet, amikor elsős vagy? – kérdezi Nelltől. – Mert ha igen, akkor egész nap nem fogok tudni inni, nehogy ki kelljen mennem a vécére, ami azt jelenti, hogy súlyosan dehidratált leszek, és az agyam nem fog elég hatékonyan működni, és valószínűleg minden egyes dolgozaton el fogok bukni. És még csak nem is az én hibám lesz, mert én csak azon fogok igyekezni, hogy olyan távol tartsam magam az iskolai mosdóktól, amennyire emberileg lehetséges.

Nell felhorkan.

– Csak a nagyszájú kölykökkel csinálják ezt, akik nem tudják, mikor kell befogni…

Meleg szellő lengedez végig a kerten, felkapva a faleveleket, amik már lehullottak a pázsitra. Előző héten még nem voltak ott, és rozsdavörös ragyogásuk a hosszú, zöld fűszálakon emlékeztet arra, hogy a nyár nem tarthat örökké. Az ő otthon töltött napjai is meg vannak számlálva.

– Mi történik, ha eltévedek? – Tally hangja csendes.

Nell kisöpri szeméből a haját, és hunyorítva felnéz a tetőre.

– Akkor a kétfejű szörnyeteg, ami a gondnok szertárában él, meg fog találni – mondja olyan vészjóslóan, ahogy csak tudja. – És berángat a szekrénybe, ahol fogva tart a söprűk, felmosórongyok és vödrök között. És életed hátralévő részében a suliban kell maradnod.

Tally nem is pislant. Nem fél a kitalált szörnyektől. Sokkal ijesztőbb dolgok grasszálnak az iskola folyosóin holmi kétfejű rémségeknél, ebben egészen biztos.

– Gyerünk már, Tally! – Nell már türelmetlen. – Gyere le onnan! Tökre nincs kedvem hozzá, hogy anyu és apu újabb leckét adjon belőle, hogyan kellene rajtad tartanom az egyik szemem. Mintha valami kisbaba lennél, vagy ilyesmi.

– Nem vagyok kisbaba. És nem kértem, hogy gyere ki ide. – Tally lebámul Nellre. – Csak menj el, és tégy úgy, mintha nem láttál volna!

– Hát, szerencséd, hogy én kaptalak rajta, és nem ők. – Nell összehúzza a szemöldökét, ahogy elképzeli a vitát, ami azután jött volna, hogy a szüleik észreveszik a legkisebb lányukat a fészer tetején.

Tally megrázza a fejét. Ő nem érzi magát valami szerencsésnek, hogy a nyavalygó, nyaggató, uncsi Nell tönkreteszi a gondolkodásra szánt idejét.

– Egy hétre szobafogságot fogsz kapni, ha meglátnak ott fent – figyelmezteti Nell. – Még a kertbe se fognak kiengedni, ha azt hiszik, hogy nem bízhatnak benned.

Tally elkapja tekintetét a nővéréről, és az udvari kerítésen át az utca felé néz. Tudja, hogy ha feláll, ellát a házak között egészen a parkig. Messzebb lát, mint Nell. Idefent súlytalan és szabad. Ami pont az ellenkezője a szobafogságnak.

– Hol vannak? – kérdi Nellt. – Anyu és apu…

Nell visszapillant a ház felé, amit majdnem elrejt az öreg almafa, megroskadva a le nem szedett gyümölcsök súlya alatt. Az egész kert egy dzsungellé változott ezen a nyáron.

– Kint vannak a bejárati kapunál, Mrs. Jessoppal beszélgetnek, meg az undi kutyájával – válaszolja Tallynek Nell. – Nem tudom, hogyan képes sétáltatni, mikor így néz ki. Tök ciki.

– Nem Rupert hibája, hogy három lába van. – Tally nincs elragadtatva Nell hozzáállásától. – Ne legyél már ilyen szemét! Gondolj bele, hogy te mit éreznél, ha neked lenne három lábad! Te se örülnél, ha az emberek azt gondolnák, hogy undorítóan nézel ki, nem?

Nell a szemeit forgatja.

– Mindegy. De nem is mennék ki az utcára. Nem kényszerítenék rá másokat, hogy nézegessék, micsoda torzszülött vagyok. Most pedig gyere le, mielőtt idejönnek és meglátnak!

Válaszra vár, de Tally nem figyel. Helyette feltápászkodik, és a tetőn egyensúlyoz, egyik kezével árnyékot tarva, ahogy a távolba kémlel.

– Szerintem vándor vidámpark épül a ligetben. Egy csomó ember van ott cirkuszos kocsikkal, és látok egy nagy kamiont, ami úgy néz ki, mintha dodzsemkocsik lennének rajta.

– Mi? – Nell hunyorogva pillant fel Tallyre. – Az nem lehet. A vidámpark még hónapokig nem jön. És lejönnél már onnan, kérlek, mielőtt leesel, és majd engem hibáztatnak?

– Nem fogok leesni. És tényleg látom a vidámparkot.

– Biztos vagy benne? – Nell erőlködik, hogy lábujjhegyre ágaskodva a park irányába nézzen, de ő nem lát semmit.

A vidámpark egyike azon kevés dolgoknak, amit ritka egyetértésben mindketten jónak tartanak. Nem számít, hogy Nell már tizennégy, Tally pedig még csak tizenegy éves – amikor a vidámpark a városba jön, mindketten ugyanolyan izgatottak.

Tally még szilárdabban megveti a lábát és előrehajol, próbálva beazonosítani a különböző teherautókat és furgonokat.

– Azt hiszem, látom a Pörgettyűt. És van ott valami, ami a körhinta része lehet, legalábbis úgy néz ki, mint az egyik ló!

Motoszkálás hallatszik alatta, és hirtelen Nell feje bukkan fel a létra tetején.

– Hol? Biztos vagy benne, hogy tényleg a mi parkunkban építkeznek? – Hangja lelkes, egy csipetnyi aggodalommal fűszerezve. Nem ez lenne az első eset, hogy Tally félreérti a dolgokat.

– Nézd meg magadnak – Tally a távolba int –, ha nem hiszel nekem.

Pillanatnyi hezitálás után Nell felmászik az utolsó néhány létrafokon, és odakúszik a tetőn, ahol Tally ácsorog.

– Még mindig nem látok semmit.

– Én látom a kísértetkastélyt! – Tally lenéz Nellre, miközben hatalmas, sugárzó mosoly terül szét az arcán. – Eskü’, látom!

Ez már túl sok Nellnek. Talpra áll, és Tally mellett egyensúlyozva a fészer tetőgerincén, kinyújtott kezével megragadja a húgát, olyan szorosan, hogy a vér lüktetni és dübörögni kezd az ujjaiban.

– Igazad van! Ez tényleg a vidámpark!

– Én megmondtam. – Tally nem bánja nővére hitetlenkedését. Ő végig tudta, hogy igaza van.

Együtt nézik, ahogy kinyitják a kamionokat és kihúzzák belőlük, majd elkezdik összeszerelni a gépeket. Szinte már varázslat, ahogyan a hétköznapi, nehézkes fémdarabok összeilleszkednek, hogy valami zseniálisat alkossanak.

– Ne haragudj, hogy hülyeségeket mondtam az elsős évkezdésedről – dünnyögi Nell. – Nem kell aggódnod, Tally. Ott leszek, ha szükséged van rám, és nem is olyan ijesztő. Senki sem fogja lehúzni a fejedet a vécén, megígérem. Minden rendben lesz. A suli sokkal kevésbé félelmetes, mint a kísértetkastély, azt pedig simán kibírod!

Tally nem válaszol, mert nagyon meggondolatlan dolog volt Nelltől, hogy ezt mondta, és a meggondolatlan megjegyzéseket néha legjobb figyelmen kívül hagyni. Nem hasonlíthatod össze a kísértetkastélyt a Kingswood Akadémiával. Ez egyszerűen nem így működik.

A kísértetkastély Tally és Nell közös kedvence, ahova mindig együtt mennek. Tally imádja a kísérteties zene és a furcsa hangeffektek finom borzongatását és azt, hogy akárhány kört ment is már odabent, mindig felugrik az ülésében, amikor a baljós, zörgő csontváz eléjük ugrik a menet vége felé. De leginkább a szabályokat szereti, amiket a bejáratnál a táblán lehet olvasni:

Ne szállj ki a kocsiból!

A kezeidet tartsd a kocsiban!

Ne egyél vagy igyál a menet alatt!

Tally általában nem szereti a szabályokat, különösen, ha más emberek találják ki, de ezek a szabályok mások. Hasznosnak érzi őket, mert biztonságban tartják őt. És különben is, a kísértetkastély csak játék.

De a Kingswood Akadémia valóságos. És Tally tudja, hogy bár ott is bőven vannak szabályok, azok, amik igazán számítanak, sehová sincsenek leírva.

– Meg kell győznünk anyut és aput, hogy engedjenek el a vidámparkba – mondja Nell, megszorítva Tally kezét. – Muszáj! Ami azt jelenti, hogy nem hagyhatjuk, hogy idefent találjanak ránk.

És mivel Tally pontosan ugyanannyira el akar menni a vidámparkba, mint Nell, engedi a nővérének, hogy a létra felé húzza őt, vissza a biztos talajra.

Dátum: augusztus 29., péntek

Helyzet: A nyári szünet

Hogy érzem magam: Nyugodtan, csak egy icipicit idegesen – a nyár nem tarthat örökké, igaz?

Szorongási szint: Egy kellemes, ellazult 3-as egy csepp 4-es beszivárgásával, ha arra gondolok, hogy jövő héten kezdem a kisgimnáziumot.

Kedves Naplóm!

Itt Tally. Nos, igazából Natalia vagyok, de a barátaim Tallynek hívnak, ahogy a családom is. Hadd meséljek neked a családomról! Anyukámmal, Jenniferrel, apukámmal, Kevinnel és az idegesítő nővéremmel, Nell-lel élek. Azt hiszi, mindig neki van igaza, és még amikor így is van, én úgy teszek, mintha nem így lenne.

Anyu adta nekem ezt a naplót, hogy le tudjam írni, hogyan érzem magam. Azt mondja, ez talán segíthet nekem megérteni, hogyan birkózom meg (vagy nem) a különböző szituációkkal, különösen, amikor szorongani kezdek, vagy félni (ami egyébként sokszor előfordul).

Van egy dolog, amit valószínűleg jó, ha már az elején megtudsz rólam, hogy autista vagyok. Autizmussal élek.

Habár az autizmus néha kicsit gátol az életemben, a szüleim azt mondják, hogy ez egy szuper erő, és én szeretek hinni ebben. Ugyan a világ többi része még nem ért meg minket, és néhány ember úgy tűnik, azt hiszi, hogy autistának lenni olyan, mintha egy másik faj lennénk. Vannak emberek, akik úgy kezelnek, mint egy idegen lényt, miközben én csak arra vágyom, hogy velem is úgy bánjanak, mint bármelyik másik tizenegy évessel. Elismerem, hogy néha azért is kezelnek máshogy az emberek, mert sokszor tigrisálarcot hordok. Egyszerűen csak nagyobb biztonságban érzem magam benne. Amikor rajtam van az álarc, olyankor nem kell szemkontaktust teremtenem (különben is, miért ragaszkodnak ehhez ANNYIRA az emberek?), vagy mosolygást színlelnem. Nem tudok bacikat elkapni, és az emberek jellemzően békén hagynak, ha viselem. Hogy is ne szeretném? Bár Nell nem csípi. Borzasztóan kínosnak találja, amikor nyilvánosan hordom. Egyszer még eldugni is megpróbálta. Az álarc Nell ősellensége. És ez tetszik nekem. *gonosz kacaj*.

Van néhány dolog, amit az embereknek szerintem tudniuk kellene az autizmusomról. Hívjuk ezt autizmuskisokosnak. Le fogom írni őket a naplómba, ahogy eszembe jutnak. (Egy nap majd megosztom ezeket a világgal, hogy egy másik nézőpontból láthassák az autizmust.)

Tally autizmustényei: Érzékszervi cuccok

Mellette: Jobb a memóriám, a szaglásom, a látásom, a tapintásom, a hallásom és néha az ízlelésem, mint esetleg másoknak. (Mondtam, hogy az autizmus egy szuper erő!) Meghallok egy zenét, és azonnal le tudom játszani a szintetizátoromon vagy az ukulelémen, tudok utánozni hangokat (ami miatt néha bajba is kerülök), és vissza tudok emlékezni minden egyes plüssömre, hogy hol és mikor vettük őket (márpedig több mint száz darabom van belőlük). Általában nem felejtem el a szülinapjaik megünneplését sem, kivéve azt az egy alkalmat, amikor megfeledkeztem Billyéről (teljesen össze voltam törve).

Ellene: Még a legapróbb dolgokat is érzem, és ez halálra idegesít. A varrásokat a zoknikban, egy morzsát a cipőmben, címkéket a ruhákban. Ha nyaralni megyünk, és a matrac nem pontosan olyan, mint a sajátom otthon, akkor nem tudok aludni, mert érzem benne a puklikat. Anyu azt mondja, egy az egyben olyan vagyok, mint Borsószem hercegkisasszony a mesében. A kiváló hallás sem mindig olyan nagyszerű. Lehetetlenné teszi, hogy kizárjam más emberek beszélgetéseit, még akkor is, ha fent vagyok az emeleten a szobámban. És amikor az a beszélgetés arról szól, hogy anyu és apu rólam vitatkozik, akkor még rosszabb (ugyanakkor kíváncsi is vagyok rá, el kell ismernem). De amikor elárulom, hogy hallottam, megvádolnak, hogy hallgatóztam, ami tök gyalázatos, tekintve, hogy nem tehetek róla.

2.

– Fáj! – A szó kipréseli magát Tally összeszorított fogai között. – Le akarom venni, most rögtön!

– Ha segítesz nekem, nagyon gyorsan végzünk vele. – Anyu felnéz a térdelésből. – Aztán jutalom gyanánt kényeztethetjük magunkat egy kis csokival. Mit gondolsz?

Tally karjai eltökélten összekulcsolva maradnak a mellkasa előtt. Nem buta ő, ugyanolyan jól tudja, mint anyu, hogy nincs semmi gyorsaság ebben a folyamatban. Az új iskolai egyenruhájának többi része kiterítve hever az ágya végén – még fel kell próbálnia a szoknyáját, a pulcsiját és a cipőt, amit anyu végül nélküle vett meg, mert, ahogy Tally hallotta, ahogy apunak mesélte, nem volt hozzá energiája, hogy minden teendő mellett megoldjon még egy cipőbolti összeomlást is.

Nem mintha bármi különbséget jelentett volna, ha Tally valóban vele van, hogy felpróbálja a cipőket. Akkor is fájni fognak, így is, úgy is. Az egyetlen cipő, amiben nem érzi úgy, hogy fájdalmas csapdába ejtette a lábait, a kényelmes régi tornacipője, azonban, Nellt idézve, a Kingswood Akadémia egyenruha-szabályzata nem tartalmaz mocskos, gusztustalan tornacipőket. Úgyhogy teljes mértékben Nell hibája volt, hogy az egyik olyan, úgynevezett gusztustalan tornacipő Nell fejéről pattant vissza, és Tally még mindig úgy gondolja, hogy igazságtalan és aránytalanul nagy büntetés volt, hogy ezért estére elvették tőle az iPadjét.

– Azon tűnődöm, esetleg nem tudnád kicsit elmozdítani a karjaidat?

– Nem. Beragadtak.

Anyu gyengéden felnevet.

– Nos, szerencsédre éppenséggel van itt nálam egy kis ragadásoldó varázsfőzet. – Egyik ujját Tally karjára nyomkodja. – Tessék! Most már szabadon tudsz mozogni!

– Nem. – Tally megrázza a fejét. – Nincs olyan, hogy ragadásoldó főzet, és a karjaim még mindig össze vannak szorulva. Semmit sem tudok tenni ellene.

– Olyan ügyesen csinálod – nyugtatja anyu, de Tally hallja a feszültséget a hangjában. – Még pár perc, és készen leszünk. Csak be kell gombolnom, és meg kell néznem, hogy passzol-e.

Tally érzi a feszes szövetet a bőrén, és ellenáll a késztetésnek, hogy ráüvöltsön anyura. Viszket, és túlságosan melege van benne. Egy másodpercig sem tudja elképzelni, hogyan várhatja tőle bárki, hogy viseljen valami ennyire rugalmatlan és merev dolgot, vagy hogy miért lenne valaha is szüksége rá. Kisgimnáziumot kezd, nem csatába indul.

Hacsak nincs valami, amit nem mondanak el neki… ami nem lenne meglepő, mivel Tally gyanítja, hogy elég sok dolog van, amiről az anyukája és az apukája akkor beszélgetnek, amikor ő nincs a közelben, hogy hallja őket. Például hogy mit fognak kezdeni vele. Úgy érzi, ő maga jelenti a Tally-féle Folytonos Fejtörést.

A hálószoba ablakán túl az ég egyre sötétebb. A szünet utolsó napjai nincsenek telezsúfolva lehetőségekkel, nem úgy, mint a nyár első napjai. Nincs fagylaltíze, vagy frissen vágott fű és napfény illata. Ha a nyár első napja csupa remény, akkor az utolsó tele van borúval. És ezt tudja is magáról. Eső veri az ablaküveget, és ha elég erősen kémlel keresztül a rajta lévő álarc szemeknek vágott lyukain, akkor az esőcseppek az ablaka külső oldalán pontosan leutánozzák a könnyeket, amik némán csordogálnak le az arcán.

Szipog egyet, és felemeli a kezeit, hogy kicsit lejjebb húzza a tigrismaszkot. Nem akar sírni, na, nem mintha ez tőle függne.

De hiba volt megmozdítani a karjait. Anyu máris akcióba lendül, szorosra húzza a blúzt, és belekényszeríti a gombokat a hozzájuk tartozó lyukakba. A ruhaanyag megfeszül Tally nyaka körül, és egy szörnyű pillanatig azt hiszi, elfelejtette, hogyan kell levegőt juttatnia a tüdejébe. A szék hátratántorodva csikorog, ahogy elrántja magát anyu kezei elől.

– Tally! – Anyu feláll, az arca komor és vörös. – A blúzod! – Szétnyitja az ujjait, mire feltárul a tenyerében egy kupacnyi gomb. A blúz maradéka gyűrött halomban fekszik a padlón, ugyancsak gyűrött tulajdonosa mellett.

– Mondtam, hogy fáj. – Tally fejét a térdei közé hajtja, a hangja tompa. – Én mondtam neked.

Anyu hosszan beszívja a levegőt, és leereszkedik Tally mellé. Közel hozzá, de nem érinti meg.

– Tudom, hogy szóltál, és hallgatnom kellett volna rád – mondja csendesen. – Mára végeztünk az egyenruhapróbával. Ennyi volt.

– Nem akarom ezt viselni holnap. Borzalmas és fáj, és nem fogok tudni sétálni vagy figyelni az órákon, vagy enni bármit is, vagy egyáltalán lélegezni, ha ez lesz rajtam. – Tally még közelebb görnyed a térdeihez, érzi, ahogy az álarc hűvös gumianyaga az arcához préselődik.

– Tudom. – Néha anyunak sincs megoldása.

Tally megérti ezt. Néha az egyetlen dolog, amit anyu tehet, hogy tudja.

– Helyre tudom hozni a gombokat – mondja most anyu halkan.

– Nem érdekelnek a hülye gombok.

– Reggel majd könnyebb lesz.

Nem lesz, de néha, amikor Tally különösen fáradt, egyszerűbb úgy tenni, mintha…

– Sajnálom, hogy ekkora gondot jelentek – suttogja, olyan csendesen, hogy a szavak alig jutnak keresztül a maszk szájnyílásán. De anyu azért így is hallja.

– Ó, Tally! – mondja. – Annyira sajnálom, hogy így érzel miattam. Te vagy az én ragyogó, bátor, mesés kislányom, és én határtalanul szeretlek téged!

Tally felnéz anyura, szemei csillognak az álarc mögött.

– Nem változtatnál meg, ha tudnál?

Anyu elmosolyodik, és lágyan megrázza a fejét.

– Álmomban se jutna eszembe megváltoztatni egy porcikádat sem. Abszolút tökéletes vagy pontosan úgy, ahogy vagy!

Tally elidőzik kicsit, alaposan megvizsgálja anyu arcát. Ellenőrzi, hogy biztosan nincs rajta kételynek nyoma sem, mert néha Tally azt gondolja, hogy ha ő lenne a saját anyukája, talán szívesen lecserélné magát egy másik lányra.

– Megígéred?

– Ígérem – mosolyog anyu. – Szeretnél most egy ölelést?

Tally bólint. Anyu közelebb helyezkedik, és Tally vállai köré fonja a karjait, majd így ülnek csendesen egy darabig, amíg a bejárati ajtó csapódásának hangja meg nem zavarja a békét.

– Ez Nell lesz – mondja anyu, feltolva magát a padlóról. A gombokat a tenyeréből az ágyra ejti. – Lemegyünk a konyhába valami harapnivalóért? Mit szólsz egy kis csokihoz? Végül is ma van a nyári szünet utolsó napja.

Holnaptól kezdve nem lesz több parkba járás anyuval, vagy filmnézés Nell-lel a hét közepén. A csokitól talán egy icipicit jobban érezhetné magát.

De helyette mégis inkább megrázza a fejét jobbra-balra, és szelíden felmordul:

– A tigrisek nem esznek csokit. Húsevők, úgyhogy főleg húst esznek. És levadásszák a zsákmányukat, márpedig egy szelet csokit nem lehet levadászni, ugye? – Kis szünetet tart, miközben nyilvánvaló, hogy az álarc mögött komoly fejtörés zajlik. – Hacsak nem kötsz esetleg egy zsineget a csokira, és húzod körbe a kertben, mert akkor utánalopakodva becserkészhetném, és lecsaphatnék rá, amikor a csoki legkevésbé sem számít rá.

Anyu felhorkan, ami gyanúsan úgy hangzik, mint egy kuncogás, de végül köhécselés lesz belőle.

– Úgy tűnik, a tigrisek nem valami nagy rajongói a csokoládénak. Mit szólnál egy jókora cafat antilophoz? Egész biztos vagyok benne, hogy azt szeretik a tigrisek.

Tally feláll, és lehúzza a maszkot.

– Valójában, azt hiszem – mondja átlépve a levetett blúzon –, igazából egy kis csoki is tökéletesen megfelel.

3.

Tele van a hely emberekkel. Visítoznak, mint egy falkányi hiéna. Túlkiabálják egymást. Úgy röhögcsélnek, mintha ez az egész csak valami hatalmas poén lenne.

Talán tényleg csak egy vicc? De ha az, akkor Tally nem tud rájönni a csattanóra, mert egyáltalán semmi vicces nincs a zajban, ami keresztüláramlik a betonudvaron. Könyörtelen hullámokban veti rá magát, beledübörög a fülébe, amíg Tally már mást sem akar, mint elszaladni. Nem érdekli, hogy hova – bárhova, csak el innen. A szíve kalapál a mellkasában, és a lábai úgy bizseregnek, mint mindig, amikor fél, és készen áll rá, hogy elfusson.

Az iskolának nem lenne szabad félelmetesnek lennie, de Tally tudja, hogy nincs is ennél ijesztőbb hely a világon.

– Be kell menned a főcsarnokba. – Nell hangja emelkedik ki az égzengésből. – Legelőször minden új elsősnek gyülekezője van. Tudod, hova kell menned?

Tally visszarángatja figyelmét a nővérére. Nell egyik lábáról a másikra nehezedik, és hátrafelé tekinget a kapu felé, ahol gyerekek tömegei özönlenek be az udvarra. Tally elmereng: vajon Nell új iskolai cipője is ugyanolyan fájdalmat okoz-e, mint az övé?

– Tudom, hogy hol van a csarnok és tudom, hol van a tanulócsoportom, mert eljöttem azokra az extra nyílt napokra a nyáron anyuval – kezdi, Nell pedig helyeslően mosolyog. – De akkor nem volt itt ilyen sok ember.

Nell mosolya átvált homlokráncolásba.

– Van itt valaki, akit ismersz? Le fogok maradni a taliról Rosával, ha nem sietek.

– Anyu azt mondta, hogy vigyél el biztonságban az iskolába. – Tally a nővérére mered, szemei tágra nyílnak a pániktól. – Azt mondta, hogy neked kell ma vigyáznod rám, és megígérted, hogy fogsz is.

Nell felsóhajt.

– És így is tettem. Hagytam, hogy egészen idáig elsétálj velem.

– De még nem értem biztonságban az iskolába, nemde? – mutat rá  a tényre Tally. Szorosabbra húzza a pántot a hátizsákján, és próbál mélyeket lélegezni, ahogyan akkor kell neki, amikor érzi, hogy kezd minden túl félelmetessé válni. – Még kint vagyok. Itt még bármi történhet velem.

De Nell nem figyel. Megragadja Tally kezét, és az udvaron egy lánycsapat felé mutat, akik épp most érkeztek.

– Nézd! Ott van Layla és Ayesha meg az a másik gyerek, akivel régen játszottál. Mi is a neve?

Tally odanéz.

– Az Lucy.

Nell vigyorog.

– Na tessék! Három barátod is itt van, akikkel bemehetsz a csarnokba. Maximális biztonságban leszel velük. – Kicsit előretolja Tallyt. – Majd később talizunk, oké?

Nem mintha ez egy rendes kérdés lenne, mert mielőtt Tally megmondhatná Nellnek, hogy igazából nem, a legkevésbé sem oké, Nell már keresztül is robogott az udvaron és eltűnt a szeme elől.

Tally kezei csapkodni kezdenek, úgyhogy leszorítja őket az oldalához, mielőtt valaki észrevenné. Sokszor csinálja ezt, amikor tényleg nagyon stresszesnek érzi magát, vagy nagyon izgatott lesz, de itt nem teheti. Ez előtt a sok gyerek előtt nem.

Tally újra a barátaira néz. Nellnek igaza van. Layla a legjobb barátnője, és már rettenetesen szeretné látni. Csak bátornak kell lennie, és átsétálni az udvaron. Lassan előremozdul, belül megborzongva, ahogy a zaj felerősödik mind hangerőben, mind élességben.

– Hali… – Olyan halkan köszön, hogy senki meg sem hallja. Megköszörüli a torkát, és újra megpróbálja: – Hellósztok!

– Tally! – Layla megpördül, és hatalmas vigyor terül szét az arcán. – Úgy örülök, hogy itt vagy! Ez a hely óriási!

– Jól telt a nyarad? – kérdezi Ayesha. – Voltatok vakációzni?

Tally bólint, és érzi, hogy a szívverése már kezd lelassulni. Minden rendben lesz. Menni fog ez neki. Ebben jó. Tudja, hogyan viselkedjen más emberek között – egész pici kora óta figyelt és tanult.

– Persze. – Lerázza válláról a hátizsákját, és maga mellé rakja a földre. – Egy hetet voltunk a tengerparton, és összebarátkoztam az összes kóbor macskával, akik bejöttek a nyaraló kertjébe, ahol megszálltunk. Mindennap megetettem őket, és tökre szelídek lettek. És amikor hazajöttünk, anyukám befizetett egy cirkuszsuliba. – Szélesre tárja a karját, és a barátaira vigyorog. – Szóval most egy okleveles cirkuszi előadót láttok! Hát nem menő?

Lucy felnevet, és megrázza a fejét.

– Te vagy menő – mondja Tallynek. – És egy cseppet sem változtál, mióta befejeztük az általánost!

Tally ránéz, össze van zavarodva.

– Az csak hat héttel ezelőtt történt. Senki sem változik meg hat hét alatt.

Lucy oldalra dönti a fejét, és kicsit elmosolyodik.

– Vannak, akik igen. Ha valami tényleg nagyon nagy dolog történik velük.

– Miről beszélsz? – értetlenkedik Ayesha, Tally pedig örül, hogy nem neki kellett rákérdeznie. – Milyen nagyon nagy dolog?

Lucy előrelép, és int a lányoknak, hogy jöjjenek közelebb.

– Ha elmondom, meg kell ígérnetek, hogy titokban tartjátok.

– Eskü! – zengi kórusban Layla és Ayesha. Tally csendben marad, mert még nem tudja, mi az a titok, és nem lenne helyes olyan ígéretet tenni, amiről még nem tudja, hogy betarthatja-e.

Lucy átpillant a válla fölött, hogy ellenőrizze, senki sem hallgatózik.

– Hát jó, mivel mind olyan kétségbeesetten szeretnétek tudni, elárulom nektek. De tilos bárkinek egy szót is szólnotok róla, oké? – Szünetet tart, szemei csillognak az izgatottságtól, aztán leleplezi a nagy titkát: – Luke egész nyáron üzengetett nekem!

Ayesha és Layla visítozásban és kuncogásban törnek ki, ahogy Lucy rávigyorog mindnyájukra.

– Luke? Komolyan mondod? – kiáltja Layla, mielőtt bűnbánóan körbenéz. – Bocsi! De ez elképesztő!

– Azta! – sikoltja Ayesha, rácsapva kezét a szájára. – Totál bejössz neki! Tuti, hogy randira fog hívni, Lucy!

Tally hátralép, vállai megereszkednek. Ez nem is olyan nagy szám. Még csak nem is valaki fontosról beszélnek. Hiszen Luke-ról van szó. Ugyanarról a Luke-ról, aki egyszer focilabdával fejen rúgta őt. Ugyanarról a Luke-ról, aki gúnynevekkel csúfolta, akárhányszor besétált az osztályterembe.

„Dilinyósriadó!”, mondta mindig Luke. Elég hangosan, hogy mindenki hallja, kivéve a tanárt. Tally őszintén reméli, hogy már kinőtt ebből a viselkedésből, most hogy már mind a kisgimnáziumot kezdik.

Layla megragadja Lucy kezét, és elkezd fel-alá ugrálni.

– Mit fogsz neki mondani? Kíváncsi vagyok, megvárja-e majd, hogy kettesben legyetek, vagy előttünk hív-e el. Én belehalok, ha a menzán kérdezi meg, ebédidőben!

– Én is! – trillázza Ayesha. Mindketten Tally felé fordítják a fejüket, aki ekkor veszi észre, hogy arra várnak, ő is mondjon valamit.

– Én is – ismétli.

Ez rémes. Arra számított, hogy mindenféle dolgokról fognak ma beszélgetni, de az a szörnyűséges Luke nem volt közöttük. Nem lesz könnyű eljátszania, hogy izgatott amiatt, hogy csetelgettek Lucyval.

– Nem gondolod, Tally? – kérdezi Layla, odafordulva, hogy rávigyorogjon.

A beszélgetés továbbhaladt, és Tallynek fogalma sincs, hogy most miről van szó. Az udvari zaj felerősödött, és kipufogógáz szagát érzi az útról. Ettől kicsit hányingere támad.

Tally a barátaira mosolyog, és lelkesen bólint.

– Naná!

Úgy látszik, ez volt a helyes válasz, mert mind felnevetnek, és Layla megböki Tally karját a könyökével.

– Ez lesz a valaha volt legtutibb év! – Lucy sugárzóan a barátaira mosolyog. – Érzem!

Az egyetlen dolog, amit Tally érez, az az új cipője okozta gyötrelem, ami összepréseli a lábujjait. Minél tovább viseli, annál rosszabb lesz, ami határozottan nem egyezik azzal, amit anyu ígért. Ő azt mondta, hogy Tally majd hozzászokik a cipőjéhez, és észre se fogja venni, hogy rajta van, mire az iskolába ér.

Anyu hazudott.

Tally leül, és lehúzza az egyik cipőt, fellélegezve a megkönnyebbüléstől, ahogy lábujjai viszonylagos szabadságot nyernek. Habár még mindig ott van az a borzalmas zokni, úgyhogy megragadja a szárát, és gyorsan elkezdi legörgetni a lábfejéről.

– Tally! – mormogja Layla. – Mit csinálsz?

Tally felpillant. A lányok úgy körbeállták, hogy már az eget is alig látja a három arcon túl, ami föléje tornyosul, szájuk tátva, szemeik elkerekedve.

– Vedd vissza a cipődet!

Tally sűrűn pislog, miközben próbálja figyelmen kívül hagyni a csomót a gyomrában, ami mindig előbukkan, ha megmondják neki, hogy mit csináljon. A suliban van. Itt nem rendezhet jelenetet.

– Nem megy. Tudjátok, hogy az új cipőtől fáj a lábam. Ezért engedte meg Miss Thompson, hogy mezítláb járkáljak az osztályban, amikor elkezdtük a hatodikat.

– Nos, most már nem hatodikosok vagyunk. – Ayesha idegesen pillant hátra az egyik válla fölött. – És ki fognak nevetni, ha itt ilyesmiket csinálsz.

– Hogy érted, hogy ilyesmiket? – Tally Ayeshára mered. – Fáj a lábam, úgyhogy megmasszírozom, hogy jobb legyen.

– Úgy értem, olyasmiket, amiket mindig megúsztál az általános iskolában. – Ayesha hangja aggodalmas. – Ezeket nem csinálhatod a Kingswood Akadémián. Itt szét fognak szekálni, Tally. Az itteni diákok nem lesznek mind olyan kedvesek, mint mi vagyunk.

Tally kinyitja a száját, mintha mondani szeretne valamit, de aztán mégis összeszorítja.

Lucy megrázza a fejét.

– Ne légy cikis, csak ezt akarjuk mondani.

Layla leguggol mellé, és odaadja Tallynek a cipőt.

– Csak próbáld meg, oké? – suttogja. – És akkor minden rendben lesz.

Tally visszahúzza a zokniját és magára rángatja a cipőt, mielőtt felállna. Layla már egész kicsi koruk óta a legjobb barátja. Tally mindenekelőtt azért kedvelte őt, mert a Layla név rímel a Taylorral, ami a legcsodálatosabb név az egész univerzumban, de most már egy csomó egyéb okból is szereti a legjobb barátnőjét. Layla szokott nevetni Tally viccein, és segít neki, amikor a dolgok zavarosak, és sosem éreztette Tallyvel, hogy a mássága miatt rosszul kellene éreznie magát. Ő az egyetlen, aki tudja, hogy miért más Tally, és ez sose számított neki. Egyszer sem.

Layla tudja.

– Kíváncsi vagyok, vajon melyik tanulócsoportba fogunk kerülni. – Lucy továbblépett Tally cipőmizériáján, ami nagy megkönnyebbülés.

– Remélem, hogy mind együtt leszünk! – mondja Layla.

Tally rábámul, eltűnődve, ugyan miért mond ilyesmit. Hát persze hogy mind együtt lesznek. Mindig is együtt voltak.

– Az remek lenne. – Lucy gyors pillantást vet Tallyre. – Akkor mind tudnánk vigyázni egymásra.

– Olyan izgatott vagyok, hogy lesznek rendes művészeti óráink. – Layla belekarol Tallybe. – Agyagozhatunk és készíthetünk igazi edényeket.

Tally kinyitja a száját, de Ayesha gyorsabb nála:

– Lefogadom, hogy én pocsék leszek a kerámiázásban. Emlékeztek arra a gyurmamodellre, amit negyedikben csináltam? Egy vulkánnak kellett volna lenni, de Mr. Hicks azt hitte, hogy vécét készítettem!

Mindenki felnevet. Tally is csatlakozik, annak ellenére, hogy ő aztán tudja, milyen egy jó poén, és ez határozottan nem volt az.

– Annyira paráztam a mai naptól! – jelenti be Layla drámaian, megszorítva Tally karját. – El sem hiszem, hogy tényleg belevágunk a kisgimibe!

– Gondolod, hogy tényleg minden rendben lesz velünk? – kérdezi Lucy, körbepásztázva az udvart. – Néhány srác itt hatalmas…

Egy pillanatra csend támad, és a lányok egymásra néznek, arcukon aggódás. Tallyt hirtelen megszállja az ihlet. Nem szándékozott ma hencegni újdonsült tehetségével, de mindent tud a figyelemelterelés erejéről, és utálja azt látni, hogy a barátai aggódnak.

– Na, akkor bemutassam a cirkuszi mutatványaimat? – Lehajol, és kikapcsolja a csatokat a hátizsákján, majd belemélyeszti a kezét. – A trapézos szaktudásomat nem tudom prezentálni, de ezt igen!

Feláll, és meglóbál három tárgyat a lányok előtt.

– Készüljetek fel, mert mindjárt lenyűgöz benneteket a hihetetlenül fantasztikus zsonglőrtudományom!

És ekkor, mielőtt bárki szólhatna egy szót is, elkezdi dobálni a tárgyakat a levegőbe. Egy almát. Egy szilvát. És végül egy banánt.

– Tally! Te tényleg tudsz zsonglőrködni! – lelkendezik Layla, mielőtt kirobban belőle a nevetőgörcs.

– Ez zseniális! – mondja Lucy, Tally pedig érzi a csodálatot a hangjában.

– Te komolyan cirkusziskolába jártál a nyáron? – kérdezi tapsikolva Ayesha. – Taníts meg minket is rá!

– Egy igazi bűvész soha nem árulja el a titkait! – jelenti ki Tally, miközben folyamatosan dobálja a tárgyakat. Aztán olyan hangosan kezd cirkuszi bohócos zenét énekelni, ahogy csak tud, oldalra rugdalva a lábaival, miközben folytatja a zsonglőrködést.

– Tü-tü-türülülü-tü-tü-tűrü tü-tü-türülülü-tü-tü-tűrü.

– Tally! Most már hagyd abba! – Lucy hangja hirtelen sürgetővé válik, és a tekintete elfordul Tally bámulatos zsonglőrképességeiről.

– Tü-tü-türülülü-tü-tü-tűrü tü-tü-türülülü-tü-tü-tűrü! – dúdolja Tally válaszképpen, észre sem véve, hogy a három lány ellépett mellőle.

– Kérlek, Tally – suttogja Ayesha. – Tedd le a gyümölcsöket!

– Még nem is láttátok a nagy finálémat! – vigyorog Tally. Erősen koncentrál, nem figyel a barátnői figyelmeztetésére. – Tudok zsonglőrködni és táncolni is egyszerre. Nézzétek!

Olyan magasra dobja a gyümölcsöket, amennyire csak tudja, és hátraugrik. Egyenesen egy csapatnyi gyerek útjába, akik erre megállnak, és úgy bámulják, mintha még sose láttak volna hozzá foghatót. Ami, valljuk be, valószínűleg így is van, mivel Tally cirkuszi mutatványos képességei tényleg lenyűgözőek.

A felhajított tárgyak a földre hullanak, és a többi gyerek nevetni kezd. De Lucy, Layla és Ayesha már nem nevetnek, pedig egy pillanattal előbb még csodálták Tally előadását. Helyette most teljesen mozdulatlanul állnak, arcukra fagyott rosszallással. Tally nem tudja megmondani, hogy rá mérgesek-e, vagy ezekre az új gyerekekre. Bizseregni kezd a bőre – szerencsére megszólal a csengő.

Layla akcióba lendül, megragadja Tally karját, amíg Lucy és Ayesha felszedegetik a gyümölcsöket.

– Menjünk! – motyogja Lucy. – És talán próbálj meg nem bohóckodni, oké? – Átnyújtja neki a banánt, és szomorú képet vág, ami Tally számára túlzónak tűnik. – Sajnálom, ez már nem néz ki túl jól ahhoz, hogy megedd.

Tally vállat von. Amúgy sem akarta megenni. Nem teljesen anyu hibája, hogy ma berakta az uzsonnásdobozába: Tally elfelejtett szólni neki, hogy többé már nem ehet banánt. Azóta nem, hogy múlt hétvégén látott egy YouTube-videót, amiben egy pók mászott elő egy banánból, amikor felbontották. Biztos benne, hogy soha többé nem fog banánt enni…

Újra szól a csengő, és mindenki a nagy bejárati ajtó felé veszi az irányt. Tally felveszi a táskáját, és bekapcsolja a pántokat, mielőtt átlendíti a vállán.

– Teljesen el fogok veszni – mondja Layla, ahogy elindul. – Olyan sokan vannak itt.

– Ne félj! – mondja neki Tally, kidobva a gyümölcsöket egy kukába. Esélytelen, hogy megegye, miután a földről szedte fel őket. Nincs az az alapos sikálás, amivel megszabadulna a rajtuk lévő undi sulibaciktól, és határozottan nincs rá felkészülve, hogy kockáztasson egy megbetegedést, mert az azt jelenthetné, hogy kórházba kell mennie. Márpedig a hangos, túlságosan fényes kórház az erős, kellemetlen szagaival a sulival együtt az élmezőnyben szerepel a világ legijesztőbb helyeinek listáján. – Mind egy csónakban evezünk.

Apu mondta ezt neki aznap reggel. Tally egyáltalán nem érezte tőle jobban magát. Sőt, inkább idegesítette, mert apu pontosan tudja, hogy nincs semmiféle csónak az évkezdéskor a Kingswood Akadémián, és azt is tudja, hogy a metaforák és az idiómák komolyan irritálják őt. De ahogy apu mosolygott, miközben mondta, azt sugallja Tallynek, hogy valószínűleg bátorításnak szánta. Emlékszik arra a másik dologra is, amit apu csinált, és attól már tényleg jól érezte magát, úgyhogy megáll, és maga felé húzza Laylát, átkarolja, megszorongatja, ahogy csak tőle telik, mert ez olyasmi, amitől Tally mindig biztonságban érzi magát, bármi történjék is.

– Medveölelés – dörmögi, próbálva mély hangúnak és viccesnek tűnni, mint apu.

– Tally! – Layla kacarászva kirángatja magát az ölelésből.

– Minden rendben lesz, Tally – mondja Ayesha, belé karolva. – Tök oké, ha ideges vagy.

– Nem, én csak segíteni próbáltam… – kezdi Tally, de Lucy közbeszól:

– Mi itt leszünk melletted. És ha bárki bunkó veled, akkor velünk kell megbirkóznia. Igaz?

– Igaz! – visszhangozzák a többiek.

– És ha valaki piszkál, akkor szólsz nekünk, és mi elintézzük – folytatja Lucy. – A bátyám mindent elmesélt, hogy mik történnek ezen a helyen, de én nem fogom hagyni senkinek, hogy csúnyán viselkedjen veled, Tally. Oké?

Tally gyomra kavarogni kezd. Nell megígérte neki, hogy nem lesz semmi baja a Kingswood Akadémián. Határozottan nem mondott semmit a piszkálásról vagy arról, hogy lesznek bunkó emberek, vagy hogy történnek itt dolgok. Nem tudja biztosan, hogy ez mit is akar jelenteni, de nem hangzik jól.

Elérnek a lépcsőhöz, és a lányok körbezárják őt. Egy másodpercig Tally elképzeli, hogy ő egy híresség, akit védenek a testőrei. Valószínűleg így érezhet Taylor Swift is minden alkalommal, amikor kilép a házából.

– Ne aggódj, oké? – Ayesha halkan beszél, és egy kicsit reszket a hangja, ahogy fellépnek az első lépcsőfokra. – Az teljesen normális, ha elveszve érzed magad és félsz egy kicsit az elején, de biztos vagyok benne, hogy minden tanár nagyon kedves lesz.

Lucy arca bátor maszkot ölt.

– Tényleg nincs mitől félni. – Lelassít, ahogy felfelé tartanak.

– Itt vagyunk veled. Senki sem bánthat, ha mind együtt vagyunk. – Layla keze szorosabban fogja Tally karját, amikor elérik a lépcső tetejét.

Tally hirtelen a csapat élére kerül, vezetve a többieket, ahogy keresztültolják őt az ajtón, be az épületbe. Eltűnődik rajta, hogyan tudnak mind ilyen bátrak lenni, amikor ő csak arra vágyik – most, hogy meséltek neki az ijesztő dolgokról, amik történhetnek, és annak lehetőségéről, hogy elveszhet –, hogy elszaladjon az ellenkező irányba.

Tanárok várják őket odabent, mindannyiukat a csarnok felé irányítva. Tally közelebb bújik a barátnőihez, ahogy mindenki lökdösődni kezd a folyosón. A zaj kibírhatatlan, úgyhogy ökölbe szorítja a kezeit, miközben a tekintete egyenesen előremered, remélve, hogy ha nem néz a tömegre, akkor talán könnyebb lesz.

A csarnokban sem jobb a helyzet. Diákok vannak mindenütt, mind ugyanabba a szokatlan fekete egyenruhába öltözve, amit Tally is visel, és mind torkuk szakadtából kiabálnak. Tally követi Laylát és a többieket, ahogy törik az utat a testek és táskák között, és épp sikerül találniuk egy üres foltot a padlón, amikor hangos, visító zaj hallatszik a terem elejéből. Ez már túl sok, és Tally rácsapja a kezeit a fülére, próbálva kizárni a rettenetes hangot, miközben fejét a színpad irányába fordítja.

– Üljetek le, kérlek! – A mikrofon ismét sikít egyet, mire mindenki felnyög. – Tudunk ezzel kezdeni valamit? – A férfi a terem oldala felé pillant, ahol néhány tanár babrálja a kihangosító berendezést. – Jól van hát. Én Mr. Kennedy vagyok, néhányan talán már ismertek mint az első évfolyam vezető tanárát. Üdvözöllek titeket legelső napotokon a Kingswood Akadémián! Ez egy teljesen új kezdet mindnyájatok számára, és ha kihozzátok magatokból a legtöbbet, rögtön a mai naptól kezdve, akkor tőlünk is a legjobbat fogjátok kapni. Szóval dolgozzatok keményen, vegyetek részt az iskolai életben, és legfőképpen vállaljatok felelősséget önmagatokért! – Kinéz a most néma elsősökre. – Egy hetetek van rá, hogy megtanuljátok az iskola elrendezését, az osztályok helyét, és aztán elvárom tőletek, hogy mindig tudjátok, hová kell mennetek, és pontosan jelenjetek meg a tanórákon. Ne legyenek buta kifogások, hogy eltévedtetek a tornaszertárban, és egy óráig tartott kijutni onnan, mint amivel egy találékony elsős próbálkozott tavaly.

Felhúzza az egyik szemöldökét, mire nevetés hullámzik végig a termen.

– Khm. – Mr. Kennedy megköszörüli a torkát, és a terem újra elcsendesedik. – Egy perc múlva az osztályfőnökök felolvassák a csoportjukba tartozók nevét. Amikor meghalljátok a sajátotokat, gyertek előre a tanárotokhoz, és tegyétek mindezt csendben!

A tanárok, akik a terem szélén sorakoznak, előrelépnek, és az első elkezdi kiáltani a neveket.