EMLÉKEK

Mészáros István

2023

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Kovács Viktor

Korrektúra: Nagy Márton

mirobe.group@gmail.com

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen részlete sem használható fel és nem sokszorosítható a szerző

előzetes, írásbeli engedélye nélkül.

Ajánlás

E könyv szerzője számomra egy nagyon érdekes és szívemhez közeli téma dallamait pengeti meg kivételes hangszerelésű írói hárfáján.

Az ember legszebb és legfontosabb értékeit hozza közel a szívünkhöz; a szeretet mindent túlélő

csodáját, hiszen ki ne értené, hogy a szeretet a világmindenség mozgatórugója.

Az itt olvasott történetek szeretettel, melegséggel járják át az olvasó lelkét és azzal a jóleső

érzéssel teszi le a könyvet, hogy igen, ezt érdemes volt elolvasni!

Amikor elolvastam a novellákat, Vörösmarty Mihály közismert versének záró sorai jutottak eszembe, mert úgy éreztem, hogy illik rá:

„Köszönjük élet áldomásidat, ez jó mulatság férfi munka volt!”

John Bordas

Texas, USA

I. Bemutatkozás

Gyerekkoromban a kedvenc helyem a konyha volt. Annak is az az oldala, ahol a sparhelt ontotta magából a meleget. Mellette egy kosárban frissen hasogatott száraz fahasábok sorakoztak, nagyság szerint szétválogatva. A vékonyabbak kellettek gyújtósnak, a vastagabbak pedig lassan égtek el, sokáig tartották magukat a tűzben. Egy vastartóban néhány szem szén várakozott a sorsára, de ezeket ritkábban használtuk, mert drága volt.

A fehér kis tűzhely sütőrészében mindig volt valami kis meglepetés, valami ropogtatnivaló.

Kenyér, kalács vagy egyéb finomság. Felül a teteje nagyon érdekes volt a gyerekszemnek.

Koromfekete forró sima focipályán – mert olyan volt mint egy kis focipálya –, Nagyanyó tologatta erre arra az edényeket. Ütött-kopott piros fazekak, lábosok, kisebb-nagyobb változatban cseréltek helyet egymással, attól függően, hogy éppen melyik melegítésére volt szükség. De a jobb hátsó sarkában még vasaló is volt rajta, hogy kéznél legyen, ha kell.

A finom illatok mellett, a kellemes meleg volt, ami a konyhába vonzott. Ilyenkor, mint egy kiskutyának, mindig került elő valami finomság innen-onnan, amit hamarjában el tudtam fogyasztani.

Leginkább Nagyanyó volt az, akinek olyan csodaköténye volt, hogy szerintem abban teremtek a gyümölcsök, a cukorkák, a nyalókák. Mintha mindig tudta volna, hogy éppen mit szeretnék.

Igazából az ő kis sámlijára szerettem bevackolni magam. Ezen szokott ülni, amikor zöldséget, hagymát, répát pucolt. Ölében egy nagy tállal, abba adagolta a levesnek valót. Ilyenkor igyekeztem a konyha másik szegletében helyet találni, mert az én szemem a hagyma mindig kibírhatatlanul csípte.

Hogy ő hogyan bírta könnyezés nélkül, örök titok marad. És közben szünet nélkül mesélt olyan dolgokról, hogy mi volt a szomszédban régen, kik hol laktak és mikor költöztek a mostani házba, hogy kinek merre kószált el a tehene, hogy ki milyen gyakran megy a kocsmába, melyik szomszéd milyen volt fiatalon, csupa fontos és érdekes dologról.

A sparhelt mellett, a meleg közelében volt egy sezlon, de arra gyerek csak nagy ritkán fekhetett.

Az a hely Nagypapi helye volt. Amikor kintről, a hidegből jött befelé, hallottuk hogy az ajtó mellé odakészített söprűvel lesöpri csizmájáról a havat. Egyet-kettőt dobbant és benyit. Csizmáját papucsra cseréli, körbenéz és megy melegedni a sparhelt mellé. A hidegtől kivörösödött arca hamar felmelegedett. Még a lábak is felengedtek egy kicsit, aztán vissza az udvarra. Nagyanyó tudta, hogy az ebédet jött kikémlelni, vajon mikor lesz kész, de mivel nem kérdezte, ő nem mondta.

Nagypapinak mindig volt dolga a hatalmas kertben, a sufniban és az állatok körül. Tyúkok, kacsák és még malacok és nyuszik is voltak, amiket nagyon szerettem nézegetni.

A szomszédban tehén is volt. Na az egy csudajószág. Hatalmas termet, szarva is van, de nagyon szelíd, senkit sem bánt. Mondjuk én nem merészkedtem nagyon közel hozzá.

A szomszéd minden este hozott frissen fejt tejet. Nagyanyó egy kendőn átszűrte, lehűtötte és akkor nagyon finom volt a frissen sült kaláccsal.

Ebéd előtt én is ki szoktam menni egy kicsit játszani a kutyával, segíteni Nagypapinak.

Persze nem nagyon tudtam, de türelmes volt és mindig kitalált nekem valami apró kis feladatot.

Most is volt mit tenni-venni, mert másnap nagy eseményre, disznóvágásra készültünk.

Amikor a kistemplom harangja elütötte a delet, Nagyanyó is megjelent az ajtóban jelezvén, hogy kész az ebéd. Tudtuk, hogy nemcsak hogy kész, de már meg is van terítve és csak ránk vár.

Gőzölgött a forró leves, a tetején sárga zsírfoltok és zöldség zöldje tekergőztek és olyan illata volt, ami évtizedek után is élénken él bennem.

*

A disznóvágásban két rossz dolog van. Az egyik az hogy nagyon korán kell kelni, a másik pedig az hogy nagyon hideg van még.

Pizsamában nézelődtem az ablakból, amikor már jöttek a komák, szomszédok segíteni a munkában. Nagypapi poharakkal várta őket, amiket aztán meg is töltött azzal a pálinkával, amiről olyan rengeteget tudtak beszélgetni utána. Jöttek asszonyok is, némelyikük hozott magával óriási fazekat.

Nagyanyó sürgött-forgott, rendezkedett, ő volt a karmester. Mondta is:

– Édes Pistám ne sajnáld a pálinkát, töltsél a komáknak, ne álldogáljanak üres pohárral!

Nagypapi meg töltögetett szófogadóan. A sorban érkezőknek is folyamatosan, persze nem felejtette ki a saját poharát sem ilyenkor. Nagyanyó a szeme sarkából figyelte, hogy mennyi az annyi, nem akarta hogy túlzásba essen Nagypapi. Bár őt még soha senki nem látta úgy, hogy meglátszott volna rajta az ital. A szeme talán élénkebben csillogott, de ennél több semmi. Faggatták is, hogy mi a trükkje, hogy csinálja hogy amikor mindenki kidőlt, ő még iszik egyet, és mintha semmi sem történt volna, megy a dolgára.

– Nincs semmi trükk ebben – mondogatta ilyenkor és somolygott a bajsza alatt.

Büszke is volt rá Nagyanyó és most is a komákat féltette inkább, mert végtére is most munka van, majd utána jön a mulatozás.

– No ha már elég bátrak kendtek, meg kéne nézni azt a malacot! – szólt oda biztatóan, mire Nagypapi átvette a parancsnokságot.

– Sanyi, Józsi, gyertek, hárman elegek leszünk.

– Laci bátyám, hozza a késeit, mi elkapjuk a malacot addig.

Innentől már ment a dolog, mert összeszokott kis csapat volt ez. Nagypapi egyedül kivezette a malacot, akinek persze nem akaródzott kijönni, érezte szegény a vesztét. De Nagypapinak nem okozott gondot, egyedül is megbirkózott vele, kiterelgette a többiek elé, akik szokás szerint, ki elöl, ki hátul keresett fogást.

A böllér – mert Laci bácsi az volt – nagyon értette a dolgát. Egy pillanat alatt elhallgattatta a malacot... örökre.

Beindult a nyüzsgés, és ezt szerettem nézni, ahogy mindenki tudta, mi a dolga. Nem volt olyan, aki egy helyben állt volna. Mint egy kis hangyaboly, nyüzsgött az udvar. Az asszonyok a malacot mosták, a férfiak a nagy asztalt állították a helyére. Már melegedett a víz a nagy fazekakban. Amikor a malac tiszta volt, következett a pörzsölés. Aranybarna és kemény ropogós lett a malac bőre. A leperzselt szőr és a megperzselt bőr illata csak fokozta a disznóvágás hangulatát. Régebben szalmával rakták körbe a malacot és azt meggyújtva ment a pörzsölés, de most már volt gázzal működő pörzsölője Nagypapinak, amivel sokkal gyorsabban ment a munka.