Hans Fallada

KIS EMBER, NAGY EMBER

fordította Szerb Antal

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ELSŐ RÉSZ

A pénz terhe

I. fejezet

Három cilinder balszerencsét hoz. – Eduardát jegyzőkönyvbe veszik. – Meredek hegyen fölfelé.

Bizony jól emlékszem még a pillanatra, amikor a balvégzet beköszöntött otthonunkba.

November elsején történt. Az ablaknál álltam, kint esett, ködös hideg volt

Éppen megettük az ebédünket, leányunk – Szúnyognak vagy Szunyócinak neveztük – már ágyban feküdt. Egy emelettel lejjebb Vormann úr, az adóhivatali főtitkár, fuvolázott, mint mindig, amikor borotválkozott. És Karla rajtam varrt egy nadrággombot hátul, reggel az irodában szakadt le.

– Állj már nyugodtan, Max! – kiáltotta Karla, – így nem tudom felvarrni ezt a gombot. Te meg, Szúnyog, ne tornázz az ágyadban, hanem aludj!

– Ki halt meg a házban, fiacskám? – kérdeztem.

– Meghalt? Hogyan, miért?

– Három gyászcső jön be a házba... bizonyára a gyászintézetből.

Amikor a ködön keresztül tompán tükröződő selyemkalapokat megpillantottam, nem súgta bennem semmi sejtelem, hogy nekünk is szólhatnak, azért jönnek, hogy kis lakunkból hosszú időre sírba vigyenek minden boldogságot, minden békét!

Karla kijelentette, hogy a házban nem halt meg senki és szidta a lyukakat a gombon, mivelhogy a sötétben nem lehetett megtalálni őket...

Pedig ezalatt időnk lett volna, hogy az ágyat a tornázó Szúnyoggal együtt áttoljuk a hálószobánkba és így kitérjünk a balsors elől!

De mit tud az ember...

Messze a lépcsőházból sok cipő tompa zaja hallatszott... ó, miért is nem volt nekünk is, mint más jobb embereknek, bejárati ajtónk, csengővel és névtáblával?! Miért laktunk a manzárdon, két szobában, amelyet rézsútosan lecsapott a háztető és ahová mindenki beléphetett figyelmeztetés és előkészítés nélkül? Csengővel és rendes bejárattal minden másképp történt volna!

Trall-lal-lal-lala – dalolta Vormann úr, az adófőtitkár és bizonyára már túl volt a borotválkozáson. Szúnyog visított. Ajtónkon kopogtak.

– Be lehet bújni! – mondta Karla elhamarkodottan, mint mindig.

– A kabátom! – suttogtam izgatottan és magam szaladtam érte.

– Au! Megszűrtél! – kiáltotta Karla felháborodva.

– Egy, két... három kéményseprő – visította Szúnyog elragadtatva.

Az ajtóban három cilinder állt, most fejről levéve. A legelső, a kis szakállas a csillogó szemüveggel, egy papíros darabot tartott a kezében.

Egy pillanatig mindkét tábor megdöbbenve szemlélte a másikat; tudja Isten, micsoda látványra voltak elkészülve! Számunkra mindenesetre teljesen várakozáson felüli esemény volt a három fekete férfi. Karla vérző ujját szopta, én kabátom irányában eveztem és a kis Szúnyog kék szemében megjelent az a csodálkozó tekintet, amelyet anyja gyengéden a „megszúrt borjú szemének" szokott nevezni.

A szakállas, a papírral és szemüveggel, torkát köszörülte: öhm, Max Schreyvogel biztosítási tisztviselő úrhoz van szerencsénk? ...

– Igen, – morogtam és zavarban voltam, mert még mindig ingujjban álltam ennyi fekete kabát előtt.

– És itt van a kis leánykája is! – mondta az úr, ujját hamiskásan az orrára tette és Szúnyog ágyához lépett. – Na kislányom, most légy jó és mondd meg a bácsinak, hogy hív téged az anyukád? ...

Közelebb lépett, azzal a fonák, fontoskodó gyerekességgel, ahogy agglegények szoktak gyermekekkel bánni.

Szúnyog érezte a fonákságot. A cilinder elvesztette minden varázsát, Szúnyog fejét a vánkosba dugta, hátsó felét fölemelte, a hálókabátka kétfelé nyílt – az öreg úr csak nézett és buzgón dörzsölte az orrát – nem lehetett a dolgot letagadni, ez bizony egy meztelen, ötéves po...

Karla éppolyan zavarban volt és oly felháborodva kiáltott rá leánykánkra, ahogy még sosem kiáltott:

– Eduarda! Azonnal viselkedj tisztességesen...

És ráütött.

A rózsaszín po... eltűnt, bőgés tört föl, de túlharsogta az öreg diadalmas hangja:

– Eduarda! Az urak hallották, ugye? Tanúk rá?

– Tanuk vagyunk, – mondta a két fekete kabát az ajtó alatt – Eduarda!

– Vegye jegyzőkönyvbe, Fiete, – parancsolta az öreg. – November elseje van, egy óra 44 perc. Schreyvogel úr, holnap délelőtt tizenegykor várom az irodámban, Sandgasse 11, Steppe ügyvéd.

– Nagyon kedves, – hallom magamat, mint egy álomban – de hát hogyan...

– Lesz szíves kedves neje őnagyságát is magával hozni. Karla Schreyvogelt most nevezték az életben először „kedves neje őnagyságának“. Ez a megszólítás úgy látszik villámszerűen világosságot gyújtott Karla agyában.

– Megvan! – kiáltotta izgatottan. – Max, Eduárd bácsi meghalt és mi örököltünk!

– Nem mondok semmit! – mondta a szakállas sebesen.

– Ne várjanak semmit! Tehát holnap reggel tizenegykor. Jöjjön, Fiete! Jegyzőkönyvbe vette Eduardát? Jó. Jó napot, Schreyvogel úr. Magamat ajánlom, nagyságos asszonyom.

Nagyságos asszony, még ez is! Mintha egy meredek hegyre futottunk volna fel, elakadó lélegzettel bámultunk az ismét becsukódó ajtóra.

És csakugyan felszaladtunk egy meredek hegyre, olyan hegyre, amelyre legtöbb embertársunk sosem jut fel.

(És sokkal jobb, ha nem jut fel.)

II. fejezet

Távfutás az irodába. – Mit fogunk örökölni? –
Egy zsák hagymát és egy láda citromot.

Az olvasó már bizonyára sejti, amit mi akkor a Vira irodahelyisége felé rohantunkban még nem tudtunk, hogy t. i. miért vette az ügyvéd jegyzőkönyvbe kislányunkat vagyis helyesebben a nevét. És azt is gondolhatja, miért nem akart egyelőre semmi többet mondani: mert lehettek még más Schreyvogel-szülők is, akik lánykájukat Eduardának hívják.

– Na most szaladnom kell, – kiáltottam bele első megdöbbent csodálkozásunkba. – Már csak tizenegy perc van kettőig! Istenem, és Kracht olyan, de olyan rossz hangulatban van.

– Én is jövök veled, – mondta Karla és már vette is kabátját a szekrényből.

– De Szúnyog még nem alszik! Igazán, Karla, hogy is szólíthattad Eduardának? Még ezek az urak is megijedtek!

Karla magasra húzta szemöldökét.

– Nem tudom. Ihlet volt; talán mert olyan szégyentelenül viselkedett. Csekélység, a fenekét mutatta az uraknak! Pfuj, Szúnyog, ezt soha többé nem szabad tenned, a fenekedet mutatni idegen embereknek! Mert akkor mamád nagyon– nagyon szomorú lesz. És most mindjárt elalszol, ugye? Mamának most el kell menni Papával, de mindjárt visszajön.

– Nem, nem, nem alszom semmit, ha te nem vagy itt, Mami, – mondta Szúnyog siránkozva.

Végtelen tárgyalások, bonbon-ígérések – hét perccel kettő előtt végre kirohantunk, pedig ha gyorsan megyek, húsz perc kell nekem az irodáig.

Végigszaladtunk az utcákon, Karla mellettem, hosszú lábával – olyan, mint egy kisfiú, senki sem hinné, hogy ötéves lánya van (és hogy még hozzá most már nagyságos asszony). Szerencse, hogy köd volt, mert nagyon illetlenül viselkedtünk. Ügettünk és közben ordítoztunk egymásnak. Nagy, igen izgalmas kérdések foglalkoztattak: öröklünk? Mikor öröklünk? mennyit öröklünk?

Ez, amint így leírom, bizony nagyon közönségesnek, bizony szörnyű pénzsóvárnak hangzik. És az is csúnya ugye, hogy egy sajnálkozó vagy barátságos gondolatunk sem volt a valószínűleg éppen az imént elhalt Eduárd bácsi számára.

De én csak azt írom, ami igaz, hogy ivadékaink előtt tisztázzam magamat. Mert ha az öt gyermek, tizenhét unoka és valamennyi dédunoka valaha megtudják, hogy Schreyvogel Maxnak és Karlának egykor sok pénzük volt, ők pedig nem örökölnek semmit, még esetleg haraggal és megvetéssel gondolhatnak ránk. És ezt már csak Karla kedvéért sem szeretném, mert hiszen ő igazán mindent megtett, míg én... de hát erről majd a maga helyén.

Pénzéhségről, kedves ivadék-gyülekezet, egyáltalán szó sem lehetett. Az olyan embernek, mint mi, aki minden hónap utolsó napján 178 márka készpénzt kap és abból a felénél jóval többet mindjárt ki is fizet házbérre, gázra, villanyra, újságra és részletekre, annak fogalma sincs a pénzről, azt se tudja, mi az. Hanem mikor én és Karla pénzről, örökségről beszéltünk, nem a pénzre gondoltunk, hanem azokra a dolgokra, amelyeket venni akartunk rajta: szőnyeget a szobába, nagyon szükséges ágyneműt, nekem egy öltönyt, Szunyócinak nagyobb ágyat és Karlának melegebb kabátot.

A kis embernél a pénz egészen más. mint a nagynál; nem telepedik meg nála, csak éppen keresztülutazik rajta, nagyon is sietős vendég gyanánt.

Sebtiben összeállítottuk a „legszükségesebb" bevásárolni valókat, de készek voltunk bármit törülni a listából. Én valamivel többet tudtam Kúriánál, de nem szólhattam: hogy tudniillik Eduard Schreyvogel-Gaugarten úr a Vira r.-t.-nál százezer márkára biztosította magát; de ez üzleti titok. Bár ezt tudtam, várakozásaim mégsem szálltak magasabbra két– háromezer márkánál. Mert reményeimet megosztottam még legalább negyven Schreyvogellal, akit ismertem. De lehet, hogy hetven vagy nyolcvan is akad belőlük – nem ismerhettem valamennyit!

Pénzéhségről tehát szó sem lehetett, ezt dicséretünkre ki kell jelentenem. Épen olyanok voltunk, mint a gyermekek a karácsonyfás szobának az ajtaja előtt. Ha a nagy, aranydíszítéses bábszínházat nem is kapjuk meg a kirakatból, akkor a tarka pojácának is örülünk.

Ami pedig a szegény, valószínűleg az imént elhunyt Eduard bácsit illeti, hát mi nem is ismertük személyesen és nevetséges lenne azt kívánni, hogy szomorúak legyünk. Levélben sem nyilatkozott meg előttünk, csak éppen hogy amikor megtudta a mi kis „Eduardánk" születését és megkereszteltetését, egy zsák hagymát és egy láda citromot küldött – ezzel a gúnyos kis levéllel: így könnyebben tudunk majd sírni az elmaradt keresztapai ajándék miatt és kellemesebben vigasztalódunk majd az én hivatalnoki fizetésemből.

Akkoriban iszonyú dühös voltam az undorító goromba fráterre és megesküdtem, hogy soha többet nem írok neki egy sort sem – nem is írtam. Még jó anyámra is haragudtam, aki előrelátásból rábeszélt minket arra, hogy Szúnyogot Eduardának kereszteljük, mert mivelhogy nem árt, ha nem is használ és a gyermeknek talán egyszer könnyebb sora lesz.

Szegény anyám, szerencséd volt, nem élted meg, hogy gyermekeid előrelátásod gyümölcseit élvezhessék. És te szegény öreg, undorító Eduard bácsi, ma már. jobban értem, miért lettél goromba fráter és embergyűlölő! Aki betegen és magányosan mindenütt csak kéregetőket és örökségvadászokat sejt maga körül, annak a szíve meg kell, hogy keményedjék.

III. fejezet

Karla és Paulus ellenségek. – K. H. Kracht, a gonosz aligazgató. –
Egy mogyoró harmincháromezer márkába kerül.

Amint átolvasom azt, amit írtam, rémülettel látom, hogy a nagy november elsejéről való beszámolásomból bizony kellemetlenül gyászos hang csendül ki.

Pedig ez nincs rendjén. Most, visszatekintve, csakugyan bánatot érzek, amikor ezeket írom. De aznap még gyanútlanul boldogok voltunk, amint mondtam, mint a gyermekek a karácsonyfás szoba előtt.

Ma szomorú vagyok, hogy annyi minden, amit oly boldogan kezdtünk, oly boldogtalanul végződött, de akkor szívünk, agyunk még tele volt a legszebb álmokkal, a leghihetetlenebb várakozásokkal – egészen háromezer márka vásárlóerejéig. Mindkettőnknek kielégíthetetlen élet-étvágya volt. Vitaminellátásunk nem ment minden zökkenő nélkül, mégis, a hiányos vitamin dacára, gyönyörűen piroslott az arcunk; mert hiszen a remény is vitamin, az is életszükséglet...

És most rátérek Paulus apostolra.

– Kilenc perccel múlt kettő, – kiáltottam a Vira ajtajából. – Nagy krach lesz Krachttal.

– Maxi! – kiáltotta Karla. – Szunyóci most már biztosan alszik, gyorsan elszaladok a Sandgasseba és megnézem magamnak a házat.

– Micsoda házat?

– Na ugyan, Maxi! Hát Steppe ügyvéd házát. Képzeld, lehet hogy most ott fenn ül és ő már talán tudja, hogy, menynyit örökölünk. Szóval odaszaladok, húsz perc múlva már vissza is leszek Szunyócinál. Cerbuc, Maxi.

– Cerbuc, fiacska.

Már szaladt is, sarka csak: úgy kipegett-kopogott az aszfalton. Intett és elviharzott a sarok mögött.

Beléptem a hivatalba.

Wenzel kisasszony és Wendel kisasszony már javában püfölték írógépjüket Ez a két hasonló nevű, de igen kevéssé hasonló kisasszony csak hivatalunkban ismerkedett meg egymással. Paulus Hagenkötter felnézett kartotékjából, hosszú fehér arcával komolyan intett felém és azt kérdezte:

– Már megint nem készült el az ebéd? Kracht úr már kétszer keresett.

– De az ebéd kész volt, Paulus – feleltem, de bosszankodtam és ezért némán ültem le vele szemben a hátralékos biztosítási prémiumok irányában írt intő levelek fölé.

Paulus Hagenkötter a legjobb barátom, sőt egyetlen barátom, aki megmaradt legénykoromból – minden ellenállás dacára. Házas embernek nem kell magyaráznom, merrefelől jöttek ezek az ellenállások, hogy ugyanis a fiatal asszony, mármint hogy Karla felől jöttek.

Az ember, aki fiatalon házasodik meg, mint például én, csodálkozva tapasztalja, hogy fiatal felesége egy egész hadseregnyi barátnőt hoz magával a házasságba, az ő egynéhány barátját viszont irgalmatlanul kiüldözi. Mert összecigarettázzák a szobát, illetlen történeteket mesélnek, szamárságokon jár a fejük és felelőtlenül rajonganak a vendéglőkért és a söritalért. Kérlelhetetlenül kiutálják őket. Az ifjú férjnek egy szót sem kell szólnia, maguktól egyre ritkábban jönnek, míg végre egészen elmaradnak. Ha az utcán véletlenül találkozik velük az ember, zavartan csak annyit mondunk: jó napot – mindkettőnknek rossz a lelkiismerete: az agglegény szégyelli, hogy hagyta magát, a férj, hogy hagyta a barátját kiutálni.

Paulus Hagenkötter az igazi barátom: kitartott minden ellenállás és megpróbáltatás dacára. Elismerem, van benne valami savanyú és kedvetlen, de ez csak külszín. Karlának és barátnőinek bizonyára nem kellemes, amikor Paulus vékony, mindig sápadt ajka hajszál élesen azt sziszegi: Nők! Gyere, Max, üljünk félre és beszélgessünk egy kicsit, mint az – emberek.

Ilyenkor átmegyünk háló-padlásszobánkba, ő leül az én ágyamra, mindig csak az enyimre, én pedig Karláéra és mesél a találmányairól: a gombnélküli öltönyről, amelyet az ember egy mozdulattal fel– és lehúz; a vízi– és szárazföldi autóról; és a legszebbről, amit kitalált, a lámpáról, amelyet nappal gyújt meg az ember és az egész szoba sötét lesz!

Bizonyára kínos Karla és barátnői számára, hogy őket kikapcsolják ezekből a beszélgetésekből, hogy Paulus őket alacsonyabb szellemi képességű lények gyanánt kezeli. De azért Karlának sem kellene annyit gúnyolódni rajta, hosszú, csontos, mindig kissé hideg kezén, borotvaéles nadrágvasalásán, a hegyes suttogás iránti vonzódásán és főképp azon a makacsságon, amellyel ahhoz ragaszkodik, hogy ne Paulnak, hanem Paulusnak hívják.

Szeretem a békét a környezetemben és már néhányszor összevesztem Karlával – néha egészen borzalmasan veszekszünk – amiért hogy mindig gúnyolódik Pauluson. Végre is a barátomból talán nagy, világhírű feltaláló lett volna, ha nem kell az elemi iskola óta a Vira pultja mögött ülni. Semmi esetre sem szabadna Karlának Paulus találmányait hóbortoknak nevezni. Egy ilyen „éjszakai nap“ például, ahogy Hagenkötter elkeresztelte, milyen nagyszerű lenne! Énnekem bizony sosem jutott volna ilyesmi az eszembe, de Kajlában nincsen semmi tisztelet az eszmékkel szemben, csak annyit mond:

– Mondd csak, mikor leszel már végre osztályvezető, Pali? Hiszen már majdnem harminc éves vagy...

Paulus bosszúságában összébb húzza ajkát és azt suttogja:

– Kedves Karla, végy három tojás fehérjét, verj belőle habot, azt tedd be barátnőd, Sigrid koponyájába az agyvelő helyett – és még Sigrid barátja sem fog semmi változást észrevenni.

– Sigridnek nincs is barátja – kiáltja mérgesen Karla. – Milyen közönséges vagy Pál, a folytonos gyanúsításaiddal.

Ez a veszekedés például éppen előtte való este játszódott le. De végül is sikerült kibékítenem őket. Ezért bosszankodtam, hogy Paulus mindjárt Karlát gyanúsítja, hogy megint pontatlanul készült el az ebéddel.

Egy ideig szótlanul dolgoztunk egymással szemben. Azután éreztem, hogy Paulus rám néz. Mindjárt visszanéztem, mert nem vagyok haragtartó. Szeme ragyogott, mint mindig, mikor egy nagy ötlete van.

Átnyújtotta kezét az asztalon – természetesen rögtön megfogtam – és így szólt:

– Te Max, hogy nekem mi jutott megint az eszembe! Utazó porszívót kellene konstruálni, szívó készüléke legyen olyan széles, mint az úttest az utcákon. Akkor csak végig kellene mennie az utcákon és azok ragyogó tiszták lennének. Nem gyönyörű!?

– Nagyszerű, – mondtam. És suttogva hozzátettem:

– Te, Paulus... de egyelőre még nagy titok... még nem is volna szabad tudnod... azt hiszem, öröklünk...

Paulus eleresztette kezem, összehúzta ajkát, vizsgálódva nézett rám, majd ezt súgta:

– Eduárd bácsi? Hát meghalt?

– Még nem is tudom. Csak azt, hogy ma nálunk volt az ügyvéd, Steppe úr...

– Steppe? Steppe igazságügyi tanácsos a Sandstrasse– ból? Ismerem látásból. Gonosz tekintete van... Ne bízz benne, Max, csak vigyázz, biztosan becsap. Menj inkább Mehltau ügyvédhez...

– De Max! Steppe úr csak annyit mondott...

– Mi az, kérem? Egy kis magánszórakozás, mi? Nem jövünk pontosan a hivatalba és azután a gyűlöletes munkaidőt még vidám csevegéssel is megrövidítjük, mi?

K. H. Kracht, a Vira aligazgatója, gumitalpán mellénk osont és most ott állt. Kerek holdképe olajosán fénylett.

Nem sokkal később alkalmam nyílt, hogy Kracht igazgató urat, mint magánembert ismerjem meg és mondhatom, villájában, a radebuschi Plänterwaldban tökéletes férjnek – enyhe papucsi hajlandóságokkal – és szerető atyának mutatkozott. De a hivatalban Kracht úr egyszerűen lidércnyomás volt öntelt, gúnyos beszédmodorával, a rémület borzongását éreztem, amikor időnkint „rajtakapott". Valószínűleg nem is akart olyan kegyetlen lenni, tudatosan húzta magára a tüskés páncélt, hogy elleplezze főnökhöz nem illő barátságos természetét és közben kissé túlzásba esett Amíg alárendeltje voltam, sosem tudtam szabadulni attól a gondolattól, hogy K. H. Kracht úr fizetése éppen 100 percentje a Schreyvogel-féle bevételeknek – és ilyen fontos embernek nem nehéz megfélemlítenie valakit.

Most is azonnal elvesztettem fejemet és valami összefüggéstelen szamárságot dadogtam üzleti látogatásról, fontos elfoglaltságról...

– Micsoda? Üzleti látogatás? Talán tilos kis melléküzleteink vannak, Schreyvogel úr?

Szánalmasan tiltakoztam: – Nem, hanem Steppe tanácsos úr...

És ajkamba haraptam.

– Steppe?... Mi dolga van Magának Steppe tanácsos úrral? Talán bizony adatokat szerez be Magánál...

Ügy látszik, sok főnöknek az a rögeszméje, hogy hivatalnokaik könnyelműen bánnak az üzleti titkokkal és hogy az egész világ azért eped, hogy megtudja, micsoda elvek alapján intézi a Vira r.-t. a levelezését.

Kracht úr most már egészen sápadt lett, mosolynak már nyoma sem látszott holdképén. Wendel kisasszony és Wenzel kisasszony abbahagyta a gépelést és bizonyára csupa fül volt. Csak Hagenkötter tett úgy, mintha semmiről sem tudna semmit és a kartotékét nagy búmmal visszatette a helyére.

– Nem, dehogy, igazgató úr, – mondtam riadtan. – Steppe úr teljesen magánjellegű látogatást tett nálam, vagyis azaz hogy úgy értem, hogy erről még nem szabad beszélnem.

– Szóval Steppe tanácsos úr megtiltotta Magának, hogy beszéljen? Érdekes...

– Nem, nem a tanácsos úr tiltotta meg, hanem a feleségem. Mert ugyanis kérem szépen még nem tudjuk...

Belátom, úgy viselkedtem, mint egy idióta. Karla csak azt tiltotta meg, hogy Paulus apostolnak mondjak valamit. Mire Paulusnak rögtön mindent elmeséltem, az igazgatót viszont csupa makacsságból a legsötétebb gyanúkba üldöztem.

Kracht úr sötéten nézett rám fekete, kerek szemével.

– Bár ma elseje van, – mondta szaggatottan – ha jól tudom, negyedik éve dolgozik nálunk... de ha változtatni akar, bármikor megteheti... minthogy még a lakásán is felkeresik magas személyiségek... tudtam, hogy hálára nem szabad számítanom, Schreyvogel úr... de afelől nyugodt lehet, én nem fogom könyörögve felkeresni a lakásán... én nem fogom megerőltetni magam Maga miatt...

Rémülten hallgattam ezt a keserű, összefüggéstelen szóáradatot. De olyan zavarban voltam, hogy bizonyára valami újabb hülyeséget csináltam volna, Paulus intő tekintete dacára, ha Hagenkötter nem lép közbe.

– Schreyvogel-Gaugarten úr meghalt, – mondta csendesen. – Úgy látszik, a mi Schreyvogelunk is az örökösök közé tartozik.

– Kérem, kérem, még nem tudok semmit! – kiáltottam közbe.

Kracht igazgató úr rugalmasan ringatózott lábujjhegyen. Zavarom dacára láttam, mennyire megkönnyebbül kenyéradóm, hogy búcsút inthet egy kínos gyanúnak.

– Hiszen akkor gratulálnom kell! – kiáltotta egészen más hangon. – Azazhogy és arcát komoly redőkbe húzta – mindenekelőtt az a kötelességem, hogy nagybátyja urának elhalálozása alkalmával őszinte részvétemet fejezzem ki.

– Igazgató úr, nagyon köszönöm.

Ez volt az első alkalom, hogy komoly nyomatékkal meg kellett ráznom egy felém nyújtott kezet és tartózkodó szomorúsággal kellett néznem a velem szembenálló úr tartózkodóan szomorú szemébe. Ezt a cselekedetet a következő napokban még nagyon sokszor kellett végrehajtanom; és mindannyiszor azt kérdeztem magamban, vajon a szembenálló úr is oly fonáknak érzi az egészet, mint én?

– Na és mit öröklünk, öregem? – kérdezte Kracht egészen más, majdnem vidám hangon – Csak nem az uradalmat? Azt mondják, Gaugarten mintagazdaság. Ha jól tudom, feleségem onnan vásárolja a téli burgonyát.

Kracht megváltozott, Kracht ember lett. Eddig még sosem említette családját a hivatalban. Mintha varázspálcával érintették volna.

– Még nem tudok semmit, – mondtam sietve. – Az igazságügyi tanácsos úr nem mondott semmit.

– Persze! Természetesen! – nevetett Kracht. – Csak tréfáltam. Maga meg már úgy érezte magát, mintha Magáé volna az uradalom. Hehehe...

Nevetett, a Wenzel és a Wendel természetesen kötelességszerűen vele nevettek, én is kötelességszerűen félrehúztam az arcom. Csak Paulus Hagenkötter maradt halálosan komoly.

– Mert itt Radebuschban, ahová csak köp az ember, mindenütt van egy Schreyvogel, – folytatta a megváltozott Kracht. – Még a környékbeli falvakban is... Az örökség nagyon fel fog aprózódni. Földbirtokot nehéz ma eladni és hogy vajon van-e készpénz-örökség...

Hirtelen hallgatózva megállt, mintha egy gondolatot figyelne, amely most kezd hangot kapni belsejében.

Paulus Hagenkötter megint feltalálta magát.

– Igenis, igazgató úr, – mondta. – Eduard Sehreyvogel-Gaugarten úr biztosítva van nálunk.

– Százezer márka! – kiáltotta Kracht panaszosan. – És én még örülök, hogy Maga örökölt, Schreyvogel! A prémiumok biztosan még a felét sem fizetik ki a biztosítási összegnek! Az ilyen emberek mindig túlságosan korán halnak meg. Szaladjon csak, Schreyvogel, hozza ide a prémiumkiszámítási ívet! Majd meglátjuk... De ha az utolsó prémiumot nem fizették ki percnyi pontossággal, pert indítunk a hagyaték ellen. És én még Magának kondoleálok, Schreyvogel, amikor magamnak kellene kondoleálnom! Micsoda csapás! És én még azt hittem, végre egyszer jól zárhatjuk az évet! Százezer márkát kifizetni, a Maga nagybátyja miatt. Schreyvogel úr! Ki hozta ezt az üzletet? Bouterweck! Mondtam, hogy Bouterweck szerencsétlen kezű, az ő ügyfelei mind perceken belül meghalnak. Na mennyit fizettek be?

– Hatvanhétezret kamatos kamatokkal.

– így valamivel jobb, mint gondoltam, de akkor is harmincháromezer márkát fizetünk rá! Harmincháromezret, Schreyvogel úr, a Maga nagybátyja miatt! Miért nem viszontbiztosítottuk? Igen, tudom, Wendel kisasszony, nekem nem kell magyaráznia, ismerem a kötvényeinket. Annak idején tudakozódtam: agglegény, semmi kilengés, sosem volt beteg – száz évig kellett volna élnie. De persze, alighogy biztosítjuk, tizenkét évre rá meghal! Bouterweck, na itt van Maga, Maga katasztrófa! Most jön, amikor már késő. Hallotta már, hogy Schreyvogel-Gaugarten meghalt és a levelezőm a nevető örökös...

– Igen, nagyon kellemetlen... azazhogy őszinte részvétemet, Schreyvogel úr!

Megint kezet fogtam, megint tartózkodóan szomorú szemekbe néztem.

Bouterweck pedig azt mondta:

– Előre nem látható szerencsétlenség, Kracht úr. Igazán nem tehetek róla...

– Maga mindig ezt mondja, Bouterweck!

– Kérem, az illető mogyorót tört a fogával, érti, Kracht úr? A fogával! A fog letörik, ő lenyeli, a fog a vakbélben megakad, gyulladás, Nimsdorf operálni akarja, a páciens makacsul ellenszegül. Végül mégis megoperálják, akkor már késő, teljes elgennyesedés, exitus letalis!

– Exitus letalis, – ismétli Kracht. – Mindig mondom a gyerekeknek! Jegyezzék meg Maguk is egész életükre, uraim és hölgyeim: sose törjenek fel mogyorót a fogukkal! Harmincháromezer márkánkba kerül ez a foggal feltört mogyoró!

IV. fejezet

Vita egy diótörő miatt. – Örökösi ábrándok. –
Karla rendelkezni akar pénz-„ünk“ fölött.

Az estére sűrűbbé váló köd távol tartotta házunktól Karla barátnőit, belső békénk javára. Nem lehet kiszámítani, hová hajtotta volna három-négy fiatal lány és asszony, nyelvének evezőcsapásával, örökségünk hajóját!

A kamrában Szunyóci egyre halkabban és érthetetlenebbül morgott álmában, a három cilindert már elfelejtette szomszédasszonyunk, Böök Nagymama kedvéért, aki mesélve vigyázott rá.

Egyetlen vendégünk ezen a békés estén Paulus Hagenkötter volt és gondoskodott arról, hogy ne vesszünk el örökösi ábrándokban; az ő képzelete más irányt választott

– Ha örökségetekből a legszükségesebb dolgok bevásárlása után félre tudtok tenni ötszáz márkát, – mondta és csontos kezét lassan dörzsölte két térde közt, – volna egy eszmém számotokra, ami annyit hozna, hogy az egész örökség feleslegessé válnék. Bizony, mind a hárman gazdag emberek lennénk belőle!

– Halljuk, Paulus! – kértem.

Karla horgolása fölött gyors, éles pillantást vetett Paulusra, de hallgatott, mint legtöbbször, amikor minden segédcsapat nélkül ült köztünk, két férfi közt.

– Akkor jutott eszembe, amikor Bouterweck nagybátyátok haláláról beszélt. Minden ember szereti fogával feltörni a mogyorót, pedig tudja, hogy baj lehet belőle. Kigondoltam tehát egy kis szerkezetet, az előállítása nem költséges, két acéllemezrugóval srégen egymás mellé illesztve, az ember rászereli a fogára és akkor nyugodtan törhet mogyorót a szájában, nem történik a fogának semmi baja. Várj, majd lerajzolom...

Sebesen rajzolt. Kissé gondterhesen néztem Karlára, aki nyugtalanul izgett-mozgott a székén.

– Idenézz, Max, – mondta Paulus a képet mutatva. – Bizonyos fokig– mintha az ember még egy fogsort rakna fel, acél ínnyel. A lemezek mögé van beépítve a rugó, amely ismét széttolja a lemezeket, ha a mogyoró már feltört.

Még egyszer figyelmesen megnézte a rajzot

– Azt hiszem, szabadalmaztatni lehet. Eduard bátyád még élne, ha ötven pfennigért megveszi ezt a készüléket. Érted, Max'? Hogy tetszik?

– Nagyszerű, Paulus! Téged a Jóisten is feltalálónak teremtett. A helyzet az, hogy Karla meg én úgy gondoltuk, hogy vagy ezer márkáért vásárolnánk különféle dolgokat. De ha többet örökölnénk, akkor ötszáz márkát...

– Semmi ötszáz márkát! – kiáltotta Karla felháborodva és kipirult arccal ugrott fel. – Hogy is tudsz ilyen hülyeséget kigondolni, Paul, te pedig, Maxi, micsoda borjú vagy, mindenre igent mondasz, amit a barátod mond!

– De kérlek, fiacska, nem kell mindjárt veszekedni!

– Volnál szíves megmagyarázni, Karla, miért hülyeség a találmányom?

– Nagyon szívesen, Palikám, ha nem jut magatoktól eszetekbe, abba a nagy férfi-eszetekbe, amely száz grammal nehezebb, mint a könnyű női agyvelő, nem felejtettem el! Az acél esetleg összetöri a mogyorót, de akkor ott van szétlapítva a szájban, a héjával együtt. Azt azután a szájunkban válasszuk széjjel, mi?

– Engedd meg, Karla, a héj akkor is a szájban van, ha a fogunkkal törjük fel...

– Engedd meg, Pali, akkor az ember kitolja a nyelvével, de hová teszed a nyelved ebben a szerkezetben? És mit csinál az ember azután ezzel a gyönyörű izével? Letörli a zsebkendőjével és legközelebbi használatig zsebre vágja, mikor a ti zsebetek mindig tele van szeméttel és dohánnyal?

– Egy kis tárca...

– Potom ötven pfennigért!

A veszekedés teljes gőzzel folyt és én megint nem tudtam, hová legyek asszony és barát közt. Karlának nagyszerűen állt, amint dühében kipirult, ő a legtemperamentumosabb asszonyszemély, akit csak ismerek. Mindig is csodálkozom, hogy birja ki mellettem, mert én bizony kissé lassú vagyok. De Paulus méltó ellenfél, egyre élesebb és savanyúbb lett. Karla mozgásba hozta vérkeringését, fogadok, hogy most nem volt hideg a keze.“ Mert te nem tanultál semmit, Karla! Nem tudod, hogy minden nagy találmányt eleinte kinevettek. Az automobil...

– Igen, jó, építs be még egy motort is a diótörődbe, külön járattal a dió és külön a mogyoró számára. De mi nem adunk egy krajcárt sem ilyen marhaságra...

– Megint tévedsz. A férj dolga rendelkezni a pénz fölött...

– Na hiszen! Szeretném látni a te feleséged! Biztosan te veszed majd meg a sárgarépát és a kenőszappant, Palikám...

– A befutó pénzek felosztásáról beszélek...

– Csak beszélj!

– Beszélek is!

– De hisz hozzánk nem futnak be pénzek. – kiáltottam, – hagyjátok már abba, ne legyetek ilyen gyerekek, ennyit veszekedni! Böök Nagymama mindjárt kopog a falon, hogy nem tud aludni...

Lassankint lecsillapodtak. Mondom, békés-barátságos este volt, utolsó ilyen esténk hosszú ideig. Karla és Paulus veszekedését nem lehet békebontásnak minősíteni, mindig veszekszenek, ez már hozzátartozik a hangulathoz. Néha azt gondolom magamban, azért veszekszenek, mert féltékenyek egymásra miattam, de nem szabad az ember tulajdon személyének ekkora fontosságot tulajdonítani.

A nyugodtabb beszélgetés folyamán Karla megtudta Kracht igazgatóval való délutáni esetemet. Mint mindig, most is nagyon elégedetlen volt viselkedésemmel. Még éjszaka is arról beszélt, mikor már ágyban feküdtünk.

– Miért nem tudsz egy kicsit talpraesettebb lenni. Max? Nekem biztosan száz kifogás jutott volna eszembe, ha az az undor megkérdi tőlem, hogy miért késtem el.

– Te, az más, fiacskám. De nekem, magam sem tudom miért, mindig csak három óra múlva jut eszembe, hogy mit kellett volna felelnem.

– Nekem meg három óra múlva jut eszembe, hogy mit nem kellett volna felelnem. Hogy megint szörnyen megsértettem valakit.

Csendesen és boldogan nevetett magában. Nagyon szeretem, mikor ilyen halkan és elégedetten nevet magán, rajtam és az egész világon.

Már épen kezdtem elmerülni az álomba, elolvadva a jó melegben, amikor Karla hirtelen rám kiáltott, hogy egészen felébredtem.

– Te, Maxi! Alszol már?

– Majdnem.

– Hallgass csak ide, Maxi; szóval ezer márkáért bevásároljuk azokat a dolgokat, amiket megbeszéltünk. De ha mégis többet öröklünk, mondjuk háromezer márkát és te kapsz ezret, hogy azt csinálj vele, amit akarsz és én is kapok – mit csinálnál te az ezer márkáddal?

– Ugyan, fiacskám, sosem öröklünk mi háromezer márkát.

– Csak úgy mondom, hátha...

– Úgy sem öröklünk.

– De hát csak úgy kívánj magadnak.

– Most hirtelenében nem is tudnám, mit kívánjak... te mit csinálnál a pénzeddel?

– Én egy motorkerékpárt vennék, Maxi! Feltétlenül!

– Karla!

– És egy fess nadrágot és bőrsapkát és bőrkabátot – és minden szabad időmben körülrohannék a tájban és te vagy Szúnyog az oldalkocsiban ülnétek.

– De Karla!

– Mi az? Ez a legfőbb álmom, kislány korom óta.

– De fiacskám, tudod, hogy utálom azokat a szörnyetegeket. Mindig büdösek és olyan lármát csapnak és az a rohanás... Sosem ülnék olyasmire.

– Először is nem büdösek, kérlek. Ez úgy van, mint a kutyával: ha nem mosod, büdös. De ha a motorod tisztán– tartod, egyáltalán nem büdös. És lármát csak akkor csap, ha nem tudnak bánni vele. Már pedig én motort veszek magamnak, akárhogy is veszekszel.

– Akkor még szerencse, hogy sosem öröklünk háromezer márkát. A hivatalban vagy száz Schreyvogelt számoltunk össze, a gyerekeket beleértve.

– Na és mihez kezdenél te az ezer márkáddal, Maxi?

– De Karla, épen most magyarázom, hogy annyit nem is örökölhetünk.

– Jó, jó. Kívánni azért szabad és közben már biztosan gondoltál valamit.

– Bárcsak sose tette volna be ide a lábát ez a Steppe! Még aludni sem lehet nyugodtan.

– Jó, jó, Maxi. Mindjárt hagylak aludni, csak mondd meg. '

Persze igaza volt, csakugyan meggondoltam, hogy mit tennék az „én“ ezer márkámmal.

– ötszáztíz márkát befizetnék Szúnyog nevére egy takarékba...

– Miért épen ötszáztízet?

– Mert négy és negyed éves. Ez ötvenegy hónap tíz márkával havonta. És ha már így elkezdte az ember, minden hónapban félretehet tíz márkát és később valami rendes dolgot vehet magának a kislány, esetleg kelengyét...

– Na jó, – mondta Karla, de hallottam a hangján, hogy nem ért egyet. – És mit csinálnál a többi pénzzel?

– Hát tudod. Karla... de hát úgysem fog neked tetszeni. Úgy beszéltük meg, ugye, hogy mindenki azt csinálhatja a pénzével, amit akar? Te is egy motorost veszel magadnak...

– Ne húzd már az időt! Szóval te mit veszel?

– Én bizony mégis Paulusnak adnám a többi ötszázat. Elismerem, hogy találmánya még nincs egészen megkonstruálva és hogy talán nincs is rá szükség. De még soha sem bátorították fel és a találmányok boldoggá teszik és különben is barátom...

Nem tudtam folytatni, olyan csendesen feküdt karjaim közt

– Fiacska, mondd, csak nem haragszol, azért hogy Paulusnak...

De akkor már megölelt, hajamat cibálta és azt mondta:

– Te borjú, te, te jóságos borjú! Miért haragudnék rád? Szó sincs róla. De arra esküszöm: ha öröklünk valamit, ha csak száz márkát is, egy krajcárt sem kapsz a kezedbe és Pál barátod beszélhet a férj jogairól, amit akar. Tíz márkánál többet nem kapsz, hiszen minden pénzt kibeszélnének a zsebedből. De annyiban csakugyan igazad van: ha holnap reggel Steppe megjelenik a hivatalodban és azt mondja: bocsánat hölgyeim és uraim, tévedés volt az egész – akkor ne sírj, mondd azt: ki tudja, mire jó, hogy így lett És most aludj jól, Maxi és álmodj szépeket.

V. fejezet

Süket füleknek prédikálnak. – Lógás az iskolából. –
Milliomosok! – Gyanútlan borjak csupa jó szándékkal.

Legszívesebben egészen, elhagynám a végrendelet felbontását, amely másnap reggel pontosan tizenegy óra tizenötkor ment végbe a törvényszéken Steppe tanácsos úr felügyelete mellett; de nem hagyhatom ki a dologból Schneidewidet, az öreg bírót, ámbár mindössze egy negyedóra hosszat láttuk és a következőkben egyáltalán semmi szerepe nincs.

– Gyermekeim, – mondta a fehérhajú öreg ember és sötét csúnya hivatali szobájában felnézett sötét, csúnya papírjaiból. – Gyermekeim, mint bíró, és mint jogász most már eleget tettem kötelességemnek, megismertettelek benneteket a végrendelettel és a hagyatékkal és kellőképen rámutattam a rávonatkozó határozmányokra. (Halott nagybátyjának levelét úgy-e jól eltette, Schreyvogel úr?) De most még szeretnék néhány szót szólni mint öreg ember, minthogy látom, milyen fiatalon és gyanútlanul álltok itt előttem...

Barátságosan nézett ránk szemüvegén keresztül, barátságosan és kissé szomorúan. Szívesen megszorítottam volna kezét, hiszen annyira javunkat akarta. De nagyon siettem, hiszen még egy szót sem beszéltem Karlával erről a felfoghatatlan szerencséről. Steppe úr is türelmetlenül köhintett

– Tudom, tudom, – mondta az öreg ember. – Szeretnétek már kint lenni és elmondani egymásnak, hogy érzi magát az ember, amikor épen milliomos lett! Ti azt hiszitek, ti még ugyanazok vagytok, akik ma reggel voltatok, mikor felébredtek: vagyis fiatalok és igénytelenek. Azt hiszitek, és azt fogjátok hinni még az első napokban, hogy az ember lehet milliomos és mégis ugyanaz az ember maradhat. Gyermekeim – bárcsak gyermekek maradhatnátok! De semmi sem tesz oly hamar jóllakottá – vagyis öreggé, mint a pénz. Nemcsak arra fogtok most rájönni, hogy milyenek az emberek, tudniillik hogy nem sokat érnek, hanem arra is, hogy ti milyenek vagytok, tudniillik hogy ti sem értek sokat.

Steppe úr intően köhentett, sőt mintha kissé fenyegetően is. Én úgy találtam, hogy e szónoklatban sok a jó szándék, de nem egészen megfelelő nyitány új életünkhöz, amely csupa fény és boldogság lesz. Karla mellettem ugyanolyan arcot vágott, mint mikor Lenz nagytiszteletű úr összeadott minket a Mátyás-templomban: arca ünnepélyes volt, de biztos, hogy nem hallott egy szót sem az egészből, hanem a bevásárlásokra gondolt, a motorkerékpárra, kívánságaira...

Schneidewind, az öreg hagyatéki bíró csak mosolygott, amint így látott bennünket: gondolat nélkül, türelmetlenül, zavartan.

– Süket füleknek prédikálok, – mondta. – De fiatalember, magának nyílt arckifejezése van; akármilyen csalódások érik, ne felejtse el, hogy az ember mégis jó. Maga is és mások is.

Oly megindítóan nézett rám, amint kezet nyújtott, mintha valami szívességet kérne tőlem. Megfogtam a kezét, megráztam és azt hiszem, morogtam valamit.

– Hát menjünk, – mondta a tanácsos energikusan. – Még sok mindent el kell intéznünk.

– Mit kell elintéznünk? – kérdezte Karla és habozva, vágyakozva nézett el az utca során, mert végre kint voltunk az utcán.

– Ezer mindenfélét, – mondta a kis ügyvéd. – Gondolja meg, nagyságos asszonyom, ez nagy vagyon, nagyon nagy vagyon! Kedves férje urának betekintést kell nyernie az aktákba, aláírásokat kell eszközölnie, meg kell beszélni az örökösödési adót, örökösödési bizonyítványt kell kiállítanunk ...

– De hiszen az órák hosszat tarthat! – mondta Karla határozatlanul.

– Órák hosszat? Napok hosszat! Kedves nagyságos asszonyom, lassankint hozzá kell szoknia, hogy egy ilyen nagy vagyon (már megint!) kötelességekkel is jár, sok kötelességgel. Bár csak rövid idő múlt el nagybátyja urának halála óta, mégis már sok dolog adódott, amiben dönteni kell...

– Már pedig én most egyedül akarok maradni a férjemmel! – kiáltotta Karla. – Előbb ki kell beszélnünk magunkat, tanácsos úr, okvetlenül!

Steppe egy pillanatig határozatlanul nézett ránk. De azután elnevette magát. Kicsi, száraz, szakállas arcán valami száraz ragyogás futott át, mintha – a hasonlatot sosem bocsátaná meg nekem – mintha egy kecske ásítana.

– Hehe! Az ifjúság, az arany ifjúság! Szóval Maguk lógni akarnak az iskolából, szabad napot akarnak? Kérem szépen, csak tessék.

Megint hehe-t nevetett, de mindjárt újra elkomolyodott.

– Hanem holnap reggel, legkésőbb kilenckor, Magukhoz megyek.

– De nekem hivatalba kell mennem! A Virába! Még nem mondtam fel! – kiáltottam.

– Hivatalba? Hehe! Schreyvogel nagybirtokos úr hivatalba megy! Hehe! A milliomos örökös mint levelező! Hogy örülnének ennek a képes műmellékletek... hehe!

Csaknem megdühödtem ezen a torz kacarászáson, nem találtam abban semmi nevetségeset, ha betartom a felmondási időt. Az intő leveleknek időben ki kell menniük és Kracht nem kap olyan hamar másik embert.

– Emiatt ne legyenek gondjai, – nyugtatott meg Steppe.

– Majd ezt már rendbe hozom főnökével, örülni fog, ha szívességet tehet Magának.

Ebben nem voltam olyan biztos, de Karla sietve azt mondta:

– Tehát holnap kilenckor! És most ugye mehetünk már. tanácsos úr?

– Igen, – mondta elgondolkozva. Majd hirtelen élénken: – Hanem a manzárdjukban nem lakhatnak tovább, hiszen ott mindenki beszaladhat Magukhoz. Ott nem dolgozhatunk. Kedves Schreyvogel úr, tisztelt nagyságos asszony még egy szívességet kérek: költözzenek el azonnal...

– Dehát azt nem lehet...

Vége volt a jókedvünknek.

– A holmink...

– Hol kapunk ilyen egykettőre másik lakást?

– A csomagolás...

– Ez mind semmi! – mondta a tanácsos rábeszélően.

– Később természetesen úgy is kiköltöznek Gaugartenba, a kastélyba...

– A kastélyba... – ismételte Karla elmélázva.

– Bizony, harminc vagy negyven szobájuk lesz! – bizonyítgatta az ügyvéd, mintha ő volna a tulajdonosa ezeknek a lakosztályoknak. – De az első időben, amíg annyi hivatalos ügyet kell elintézni, jobb lenne, ha a közelemben maradnának.

– A lakásunk, – mondta Karla elhalóan.

– A legjobb lesz tehát, ha egyelőre a Palast-Hotelbe költöznek. Mindjárt odatelefonálok és rendelek szobákat, Eduarda egyetlen lányuk? egyetlen gyermekük? Jó. – Az ujjain számolt. – öt, hat, hét helyiség’ egyelőre elég lesz. Kell egy dolgozó szoba az ön számára. Azután egy tanácsterem. Egy szoba a titkárának...

– Titkáromnak? – morogtam elfogódva. Fejemben egy malomkerék őrölt. (Nem is állt meg a legközelebbi hetekben.)

– Természetesen, azonnal kell egy titkárt vennie és két– három gépírókisasszonyt.

– Gépírókisasszonyt, az én férjemnek? – kérdezte Karla fenyegető hangon.

– Magától értetődik! Garmadával fogja kapni a leveleket, nem lesz menekülése a munka elől... De még mindig az utcán állunk. Mindezt sokkal kényelmesebben meg lehetne beszélni az irodámban. Nagyságos asszonyom, ötlete, az iskolamentes délután, (hehe) igazán bájos, de hát beláthatja: ezer dolog...

– Pedig nekünk kell a szabadnap, – mondta Karla teljes energiájával. – Holnap, amit csak akar, tanácsos úr, de ma, ez a nap még a mienk, úgye, Maxi?

– Én is azt hiszem... – mondtam félénken.

– Hát akkor legalább azt engedjék meg, hogy előkészítsem átköltözésüket a Palast-Hotelbe, – kérte a közjegyző. – Mert igazan nem maradhatnak,., egy padlásszobában, gondolja meg! Schreyvogel úr most már milliomos!

– És ki csomagol? – kérdezte Karla. – Én ma semmi pénzért...

– Csomagolni? – kérdezte az ügyvéd csodálkozva. – Hát a szállítócég csomagolói! Elküldöm az irodavezetőmet. Fietet, majd ő felügyel...

– Hogy az én dolgaimat csomagolok és irodavezető... nahát arról szó sem lehet. Az én holmimhoz nem nyúl hozzá más, mint én.

– De kedves nagyságos asszonyom! – igyekezett a tanácsos megbékíteni haragos Karlámat. (De a „nagyságos asszony" már nem tett rá semmi hatást.) Magának most már végtelen sok holmija van, harminc vagy negyven szobája, ragyogóan berendezve...! Műtárgyak, eredeti olajfestmények, némelyikük több négyzetméter nagyságú ...

– Műtárgyak! – mondta Karla megvetéssel. – Bánom is én! Hanem a fehérneműmhöz nem nyúl sem csomagoló, sem szállító. Azokat még lánykoromban spóroltam össze darabonkint. És különben is, tanácsos úr, ma még okvetlenül a régi lakásunkban akarunk aludni; hogy holnap mi lesz, azt majd meglátjuk holnap.

Ilyen határozottan szembeszállt az ügyvéddel. Egész szenvedélyével fellázadt az iga ellen, amit rá akartak rakni.

– És most búcsúzunk, tanácsos úr. A gyerekemnek is utána kell hogy nézzek. Mert a gyerekemnek is csak magam nézek utána, azt nem fogja egy csomagoló a Maga irodavezetőjének a felügyelete mellett becsomagolni...

– Karla! – kérleltem, ijedten, hogy így tiszteletlenkedik egy idősebb, akadémiai képzettségű úrral.

De az ügyvéd csak mosolygott.

– Minden úgy lesz, ahogy Ön és kedves férje ura – rövid pillantás rám – kívánják. Hiszen én csak segíteni akarok. És most még egy utolsó kérdés, mielőtt végleg útnak eresztem Önöket: van pénzük?

– Pénzünk? – kérdeztem és kissé félve néztem rá. Már jó ideje tartottam tőle, hogy honoráriumáról fog beszélni.

De Karla jobban megértette.

– Pénz! – mondta büszkén. -« Hiszen most volt fizetés. Még ötvenöt márkánk van, tanácsos úr!

– Ötvenöt márka? hehe!

Ezúttal én álltam nagyon közel ahhoz, hogy dühbe jöjjek.

– De hát nem szaladgálhatnak pénz nélkül a világban...

– Ötvenöt márkából egész hónapig megéltünk, – mondta Karla élesen.

– Hogyne, hogyne, – mondta sietve az ügyvéd. (Nem volt szerencséje Karlával.) A legközelebbi napokban pénzre lesz szükségük, kisebb kívánságaikat is ki fogják elégíteni, bár arról lebeszélném Önöket, hogy nagyobb bevásárlásokat tegyenek, mielőtt nem látják, hogy mi mindenük van... De mégis talán egy divatos öltöny Schreyvogel úrnak, egy prémbunda az ifjú asszonynak...

Úgy néztünk a ravasz csábítóra, mint gyerekek a Jézuskára. Most, most rakta rá az igát Karlára is.

– Egyszóval, Önöknek pénz kell. Nagybátyjuk bankszámlái csak az örökösödési bizonyítvány kiállítása után állnak rendelkezésükre... De addig is nagyon szívesen segítek...

– Még sosem pumpoltam meg senkit...

– Ó Istenem, ez nem kölcsön! – Esdően emelte fel kezét. – De egyelőre még én vagyok az Önök vagyonkezelője – és hangja itt nagyon édeskés lett – és remélem továbbra is az maradok, ha sikerül megnyernem bizalmukat...

Lélegzetünk elakadt, amint ránéztünk. Hogy egy ilyen méltóságteljes öreg úr így meghajol előttünk, ilyen elbűvölően mosolyog ránk – megdöbbentő volt!

– Itt van egy kis csekk. – Kezembe nyomta a papírost.

– A bankpénztárnál beváltják, Schreyvogel úr. Itt mindjárt a Piac-téren, a Vidéki Banknál. Látogatását már bejelentettem. És most... nagyon kellemes jó napot kívánok.

Mérhetetlen udvariassággal emelte meg kalapját, ránk mosolygott, igyekezett barátságos arcot vágni, de valójában úgy mosolygott, mint egy fogfájós kecske. Azzal elment. Mi csak bámultunk utána, csak bámultunk.

Azután egymásra néztünk.

Karla ajka körül egy kis mosoly játszott, de nem szólt egy szót sem. Én balkezemmel arcomhoz emeltem a csekket, azután határozatlanul megint leeresztettem.

Olyan volt, mint egy álom. Egyszerre fordítottuk meg fejünket. Még láttuk az ügyvéd kicsiny, fekete alakját, amint a ködön át, mint füst szállt az utcán felfelé – egy sarok, s azzal eltűnt, mintha felemelkedett volna a füstben.

Erre megint egyszerre egymásra néztünk.

– Mégis igaz lesz... – suttogtam.

– Mutasd a csekket, – mondta Karla halkan.

Együtt hajoltunk a zöldes papír fölé, az első nevemre kitöltött csekk fölé életemben.

– Ötezer márka, – suttogtam elakadó lélegzettel hosszú idő múlva.

– Ötezer márka, – visszhangozta Karla.

Csak bámultunk. A számok elmosódtak szemem előtt, a nullák egymásba folytak, az ötös kilógott a papiros szélén, szívem szörnyen elkezdett dobogni.

– A motorkerékpárod... – súgtam.

– Pénz Paulusnak, – mondta ő.

– Utazni... az Északi Sarkra. Indiába, a Csendes Óceánra...

– Estélyi ruhák, csolnak...

Ránéztem.

– Te, Karla, én azt hiszem, hogy az egész igaz.

– Igen! – bólintott határozottan, – itt áll: ötezer márka, igazi milliomosok vagyunk...

Nagyot nyelt. Azután, bátran:

– De Maxi, ugye...

– Ugye micsoda, fiacskám?

– Azért semmi sem változik, ügye, kettőnk közt?

– Minden úgy marad, mint eddig.

– És a kis Szunyóci is...

– Persze, természetesen...

Ott álltunk és megfogtuk egymás kezét. Valahogy ünnepélyes nagy pillanat volt. Nagyobb, mint az esküvőnk. Mintha ott és akkor fogadtunk volna végérvényesen örök hűséget egymásnak.

Még látom magunkat, amint ott állunk, a radebuschi törvényszék csúnya, kormos téglából épült homlokzata előtt. Ködös, hideg, nedves, meglehetősen szeles idő volt. Látom, amint ott állunk, én olcsó, de csodálatosan vasalt vasárnapi öltönyömben és őzbarna kis felöltőmben, amelyre azt hittük, hogy végtelenül elegáns, de azután egyáltalán nem állt jól rajtam. Karla pedig hosszú karcsú lábával, sápadt arcában ragyogott szeme a báránybőrből való, keskeny szürkecsíkos gallér fölött, fején egy ferdére csapott nemezkalap. Emberek jöttek-mentek, ki-be a törvényszékre, ránk se néztek – ránk, ifjú, gyanútlan borjakra...

– Milliomosok! – mondtam elképedve és emlékezetemben képek futottak át, a képes műmellékletekből, elegáns, gazdag emberek frakkban és szmokingban, amint óriási elhatározásokat tesznek és azután bolond orgiákat ülnek nyugtalanítóan elegáns hölgyekkel...

Tudom, átfutott rajtam a hideg, azután iszonyú melegem lett.

– Iparkodni fogunk, hogy sok jót tegyünk a pénzünkkel– hallottam Karla hangját, messziről. – Igazán szívesen adok Paulusnak, még többet is, mint ötszázat, Maxi...

Gyanútlan borjak!

VI. fejezet

Felbukkan a szomszédság. – Mosolygó
bankpénztáros. – Egy milliomos szökése.

Senki, akinek egy igazi „neje őnagysága“ a felesége, nem tudja udvariasabban és serényebben kinyitni előtte az ajtót, mint ahogy én mozgásba hoztam Karla előtt a Vidéki Bank forgóajtaját Mint a Vira tisztviselőjének, sokszor kellett természetesen bankba mennem, de mindig csak mint tisztviselő mentem, sosem a magam ügyében. Azonkívül mindig a Kereskedelmi Bankba kellett mennem, a gabonások és kereskedők bankjába. A Vidéki Bank fehérarany pénztártermével sokkal jobban imponál nekem.

Az őzbarnát felakasztottam a fogasra egy valódi prémbunda, egy nagybirtokos úti bundája mellé – mert most már én is az voltam. Karla összehúzott szemmel bátorítást intett felém és én odaléptem, kezemben a csekkel, a pénztárhoz. Feleségem mellettem maradt és feszülten figyelt.

Előttünk csak egy kövér úr állt, hosszú fehéres-szürke körszakállal, valószínűleg a bunda tölteléke. Kissé harcias, legényes modorban beszélt a sápadt, komoly pénztárossal:

– Azt nem, fiatalember, csak ne varrjon a nyakamba százasokat. Mit gondol, mihez kezdek én százmárkásokkal az Isten háta mögött? Kutya sem váltja fel nekem, kutyának sem volt sose száz márkája, kutya sem tudna mihez kezdeni egy százmárkással. Csak aprót, fiatalember, csak aprót, ha jóba akar lenni velem.

A pénztárosnak egy arcizma sem rándult meg, nem lehetett róla sem helyeslést, sem tiltakozást leolvasni. Hihetetlen gyorsasággal átszámolt bankjegyeket, pénztekercseket tolt ki a résen és azzal, már hozzám is fordult:

– Tessék!

Valami jónapot-félét morogtam, de ő nem felelt és benyújtottam csekkemet a résen. Az öregúr mellettem betömte a pénzt aktatáskájába és közben futólag rám nézett.

A pénztáros a csekkre pillantott és formálisan éreztem, amint összerezdül. Rám nézett, azután a csekkre, azután megint rám – és mosolygott! Az egész komoly sápadt pénztárosi arc egy mosoly lett...!

– Schreyvogel úr! – mondta és kezet nyújtott az ablakon keresztül. – Engedje meg, hogy őszinte részvétemet fejezzem ki – a súlyos veszteséghez... Kedves nagybátyja...

Tartózkodó szomorúsággal nézett rám, én is tartózkodó szomorúsággal néztem őrá, Karla és az öregúr oldalról néztek miránk.

Most már megint mosolygott a pénztáros.

– Engedje meg, hogy intézetünk nevében üdvözöljem, mint ügyfelünket. Kunze igazgató urunk is szeretné, ha bemutatkozhatna önnek...

Hangosan: – Lehmann úr, Schreyvogel-Gaugarten úr ép most érkezett. Legyen szíves, értesítse Kunze igazgató urat.

Minden pult mögül, minden ablakból, minden arc rám nézett. Azt hiszem – de lehet, hogy itt emlékezetem kissé eltúlozza a dolgot, – még olyanok is akadtak, akik felálltak, hogy jobban lássanak. Szörnyen szégyelltem magam, legszívesebben elszaladtam volna. Hát más ember lettem ma reggel tizenegy óta vagy amióta Karla kiejtette az Eduarda nevet? Soha még senki sem fordult meg utánam a utcán, soha senki sem méltatott különösebb figyelmére. És most mindenki engem bámult, mint a nagy csodaállatot, mint az embermajmot az állatkertben – undorító! – De olyan tisztelettel...

– Nagyságos asszonyom, engedje meg, hogy önnek is őszinte részvétünket... – hallottam még a pénztárost, de akkor már rám rohant az aggszakáll.

– Micsoda, hát Maga az Eduárd bácsi örököse! – kiáltotta harsogva. – Hallja, ez őrület! Istenem, ha elmondom a feleségemnek! Őrület! Az a vén kiszáradt hering és Maga, fiatalember...

Ügy nevetett, hogy elkékült és elakadt a lélegzete, könnyek csorogtak a szeméből.

Igazán nagyon mérges lettem.

– De kérem... – mondtam szilárdan.

A kövér úr magához tért.

– Bocsásson meg, – mondta még elakadó lélegzettel. – Ismerte Eduard Schreyvogelt? Mi? Persze hogy nem! Maga is nevetne, ha úgy látná magát, mint az öreg zsugori örökösét. Csuda egy összeaszott öreg hering volt. Na ja, de mortuis nil nisi bene. Tanult latinul? Mi? Persze hogy nem. Én is csak az ötödikig jutottam. De minek is földbirtokosnak a latin? A fődolog, hogy az ember a gazdasághoz értsen.

– De én ahhoz sem értek, – feleltem határozottan és mérgesen. Ez az úr nagyon ellenszenves volt nekem.

– Mi? persze, hogy nem, mindjárt gondoltam. Nem is kell. Van egy kitűnő jószágigazgatója, Kalübbe úr. Visszafelé menet mindjárt elmondom neki, hogy megismerkedtem Magával. Persze őrülten kíváncsi, hogy milyen az új gazdája...

– Azt hiszem, nekem igazán... – mondtam tanácstalanul.

– Nagyságos asszonyom!

És íme, a kövér úr lehajolt, felkanalazta Karla kezét és belenyomta a szakállába. A képes műmellékletek után ítélve a kézcsókot sokkal kecsesebb és gusztusosabb dolognak képzeltem. (De hát annyi minden finom dolgot sokkal finomabbnak képzeltem, mint amilyennek megismertem a valóságban!)

– Nagyságos asszonyom, fogadja Maga is őszinte részvétemet. Ép most mesélem kedves férjének, hogy szomszédok leszünk. Von Kanten-Escheshof vagyok – de persze az én földem csak egy kis lyuk Gaugartenhez képest. Lányaim boldogak leseinek, hogy ilyen bájos szomszédnőt kapunk. Lovagol?

Karla felháborodottan tiltakozott.

– Mi, persze, hogy nem, mindjárt gondoltam. De majd már menni fog, két kitűnő gebe van az istállóban. De hát mikor költöznek ki Gaugartenbe? Schreyvogel úr, remélem jó szomszédok leszünk. Hál’ Isten, hogy egy kis fiatalság jön a környékre! (Csak egyre hadart.) Meg is kell majd beszélnünk valami apróságot, Schreyvogel úr, határkiigazítást. A nagybátyja mindig halasztgatta, de most, hogy egy értelmes fiatal ember lesz az úr...

– Kunze igazgató – suttogta egy sápadt kövér kis ember. – Örülök, Schreyvogel úr, hogy bankom nevében... bár nagyon szomorú alkalom vezeti Önt mihozzánk, engedje meg, hogy őszinte részvétemet...

Fejemben az említett malomkerék egyre gyorsabban forgott. Határozottan, férfias elhatározással néztem a forgóajtóra. Nem tudom, szokásos-e, hogy milliomosok megszöknek bankigazgatójuk és birtokszomszédjuk elől, de ha nem is szokásos, részemről férfiasán feltettem magamban, hogy én leszek az első milliomos, aki megszökik...

A forgóajtó felé néztem. Szememmel intettem Karlának. Karla a kövér Von Kantén urat hallgatta, az még mindig határunkról mesélt... Kunze igazgató záloglevelekről beszélt, amelyek alacsonyan kamatoznak, igen ajánlatos ipari részvényekről magas hozadékkal... a pénztáros egy csomó bankjegyet nyomott a kezembe ...

Megint a forgóajtó felé néztem. Odakint mintha emberek gyűltek volna össze, már igazán kísérteteket láttam…

– Most már csakugyan mennem kell. – mondtam. – Gyere, Karla.

Karla felelt tekintetemre.

Annyi időt sem vesztegettem, hogy eltegyem a pénzt. Lerántottam a fogasról az őzbarnát, hogy elszakadt az akasztója és a forgóajtónak ugyanabban a rekeszében rohantunk ki Karla meg én a bankból. Kiszaladtunk...

És egyenesen belerohantunk egy fényképezőgép lencséjébe! Fény lobbant fel.

– A milliomosok! – kiáltották néhányan. – A nevető örökös!

Keresztülszaladtunk a piacon, de igazán nem volt kedvünk nevetni.

Másnap reggel már láttuk is képünket a Radebuscher Kurierban, helyi lapunkban. Alatta ez állt: „Max Schreyvogel úr és neje, városunk szülöttei. Eddig egyszerű levelező a Vira r. t.-nél, most örökölt egy milliós vagyont és Gaugarten uradalmát a hozzá tartozó Trassenheide, Schaf– stall és Kleinschönchen birtoktagokkal együtt"

Ez állt a kép alatt és a szövegre alapos szükség is volt Mert nélküle még azt lehetett volna hinni, hogy menekülő bankrablókat ábrázol: én sápadt arccal szorongatok egy köteg bankjegyet, karomon az őzbarnával! És Karla ezúttal megint nem gondolta meg, mit cselekszik, dühében nyelvet öltött a fényképészre-

Amiért hosszú ideig súlyosan kellett lakolnia. Mert képünk így járta be a német sajtó-rengeteget, heteken és hónapokon át...

Mindig újra és újra felbukkant egy ilyen kép – előttünk és mindenki más előtt is!

VII. fejezet

Nem merünk hazamenni. – Vormann adófőtitkár
mint kuvik. – Virágkendő, takarékkönyv és autóút.

Most már oly bizalmatlanok és ijedtek voltunk, hogy nem is mertünk felmenni manzárdlakásunkba. Csak álltunk, százhúsz méter távolságban tőle, a sarkon, felfelé kémleltünk, ablakunk felé, azt képzeltük, hogy Szunyóci kiabál utánunk és mégsem mertünk hozzá haza menni. Mert bizonyára ott leselkedett már egy Vágy károm Vagy még több ember, hogy tartózkodó szomorúsággal részvétét fejezze ki, ránk bámuljon és lefényképezzen.

– Te azért menj fel, – indítványoztam Karlának. – Hiszen én vagyok a tulajdonképpeni örökös és téged nem is ismernek annyian. Ha csakugyan ólálkodnak ott fenn, tégy úgy, mintha idegen volnál és Böök Nagymamához igyekeznél.

– És ha kintről hallom Szunyócit kiabálni, ne menjek be hozzá! Micsoda ötleteid vannak néha, Maxi! – kiáltotta Karla felháborodva.

Ekkor megpillantottuk Vormann adófőtitkárt, amint aktatáskájával a hóna alatt közeledett. Mert közben) egy óra elmúlt, ebédidő, nekünk is, neki is, meg a kis Szunyócinak is.

Karla egyenesen nekirohant: – Főtitkár úr, meg kell hogy tegye nekünk ezt a szívességet. Igen, tudom, részvétét akarja kifejezni, rendben van. Max és én köszönjük... De most legyen szíves menjen fel a lakásunkba, itt a kulcs és hozza le Szúnyogot. De ha valaki vár minket ott fenn, ne mondja meg, hogy mi itt vagyunk, semmi esetre sem, ígérje meg. És adja rá a barna kiskabátját, a kályha mellett lóg a fogason és adja rá a Piroska-sapkát, az is, ott lóg valahol... a kesztyűt ne keresse, az a kabát zsebében van, úgy sem tudja azt egy férfi felhúzni. De ne felejtse el a zsebkendőket, kettőt, Főtitkár úr, Szúnyog náthás! A fiókos szekrényben vannak, a harmadik fiókban, egészen jobbra... Ja igen és a cipő.

Mindeddig Vormann úr türelmesen hagyta magára ömleni Karla egyre gyorsabb, egyre kapkodóbb szóáradatát. Mereven nézett rá sápadt kék szemével, arca csupa figyelem volt. De most, hogy Karla egy pillanatra megállt, lélegzetet venni és meggondolni, hol van Szunyóci cipője, komolyan azt kérdezte:

– Hát csakugyan örököltek?

– Persze! – mondta Karla felháborodva. – Különben igazán fel mernék menni a lakásomba!

Vormann bólintott, mint aki tökéletesen megérti az összefüggést.

– Hát igen, – mondta szomorúan és barátságosan, mint egy temetkezési vállalkozó. – Hát szóval csakugyan örököltek. Most kezdődnek a gondok. Maguk az általános örökösök?

– Persze! – kiáltotta Karla, – De most ne beszéljünk róla. A cipó, a barna, magas szárú, a tűzhely mellett áll. Mert tegnap vizes lett.

– És gondoltak már arra, – folytatta Vormann szemrehányó hangon, mintha valami súlyos kötelességmulasztást követtünk volna el, – hogy több mint egy millió márka örökösödési adót kell befizetniük az adóhivatalba?

Várakozásteljesen nézett ránk kerek, sápadt-kék szemével. Emlékszem, hogy egyébként oly temperamentumos Karlám a rémülettől egészen elsápadt és egy szót sem tudott kinyögni. Én pedig akkorát ugrottam, mint hajdanán az iskolában, amikor a mögöttem ülő Schmoffke szavalás közben váratlanul tűt szúrt belém és ezt kiáltottam:

– Hogy több mint egy millió márkád fizessünk? Ez lehetetlen!

Vormann úr komolyan bólintott.

– Bizony. Már ötszázezer márka esetében is a IV. osztályba tartozó öröklő unokaöccsöknek a hagyaték 28 százalékát kell lefizetniük. És minthogy a hagyaték több mint három milliót tesz ki, esetleg négyet is...

Megállt. Hirtelen megpróbáltam kiszámítani, hány százalék terhel minket három milliónál... De nem boldogultam, pedig jó fejszámoló vagyok. A fejemben színes kerekek forogtak, és mint mozgatható táblák a céllövő bódéban, fekete számok ugrottak ki: 44 százalék – 60 százalék – 97 százalék – 345 százalék!!!

Karlára néztem. Oly szorosan összezárta ajkát, hogy egészen fehér lett Szája már csak egy vonás.

De Vormann úr szelíd, szomorú hangja fáradhatatlanul folytatta; ebben az órában tudtam meg, milyen kiállhatatlan alak. Mindig nagyon kedvesnek tartottam, különösen szívesen hallgattam mindig megkönnyebbült dalolását borotválkozás közben. De általában most kezdődött életemben az az időszak, amikor embertársaimat mind csak sötétebb oldalukról ismertem meg. Schneidewind, a bölcs bíró nem hiába intett.

– És az örökösödési adó még a legkevesebb, – hallottam Vormann szomorú és szemrehányó hangját. – Az csak egyszeri kiadás. De azután a rendszeres terhek! A jövedelmi adó... és a forgalmi adó... és a vagyonadó... és a házadó ... és a földadó... és a törzsvagyonadó... és a polgári adó... és a tőkehozadék-adó... és az egyházi adó...

Karla minden egyes új adónál egy fokkal hátrább szegte a fejét. Ajka lassan újra szétvált, új szín költözött belé és arcába. Be kell vallanom, engem egészen összezúzott a lavina, amelyet Vormann ránk döntött, de Karlában felébresztette az ellentmondás szellemét.

– Köszönjük szépen, főtitkár úr, – mondta harcias szemmel, – a gyönyörű szerencsekívánatot. De azért nem ijedünk meg, ugye, Maxi? Eddig havi 178 márkából egész jól megéltünk és ennyit csak meg fog hagyni az örökségből, főtitkár úr, vagy nem?

Fellélegzettem. Karla fején találta a szöget. Nem kell félni. Talán Vormann is belátta, hogy elvetette a sulykot

– Csak jó szándékból mondtam, – magyarázta, – hogy tudják mihez tartani magukat a kiadásaikkal. Most nagy kötelességeik vannak az állammal szemben. Nem is sejtik, milyen hanyagságot kell tapasztalnunk az adóhivatalnál! Persze, kevés pénzből megélni, azt mindenki tud. De hogy az embernek sok pénze legyen, és mégis eleget tegyen kötelességeinek...

Szomorúan rázta fejét. Azután megváltozott hangon így szólt:

– És most lehozom maguknak a kis Szúnyogot. Hogy is mondta, hol vannak a zsebkendők?

Utánanéztünk, amint eltűnt a házban.

– Csak jót akart, – mondtam végre, mert Karla mélyen hallgatott.

– Micsoda vén kuvik! – kiáltott Karla mérgesen. – Mindenki el akarja rontani az örömünket. Pedig én örülni akarok, érted, Maxi és neked is örülnöd kell!

– Majd az is megjön, – mondtam Karlának vigasztalóan. – Egyelőre még az egész kissé szokatlan. Majd ha már berendezkedtünk Gaugartenban...

– Harminc vagy negyven szoba, – mondta Karla elgondolkozva.

De akkor már jött is a kis Szúnyog, Vormann kézen fogva vezette. És ahogy meglátott bennünket, sugárzó boldogsággal rohant felénk. Mi is elfelejtettük minden gondunkat, csak az maradt meg. hogy szabad napunk van a hét közepén és kirándulunk a Plänterwaldba.

Persze már a legközelebbi sarkon észrevettük, hogy Vormann, aki oly kitűnően ismert mindenfajta adót, a zsebkendőt mégis elfelejtette. De nem mentünk vissza értük, hanem az állammal szemben való kötelességeink dacára hat új „virágkendőt“ vettünk vagyis olyan zsebkendőt, amelynek virág van a sarkában; Szúnyog ezeket nagyon szerette, de eddig csak kettő volt belőle.

És minthogy nem szaladgálhattam egész nap ennyi pénzzel a zsebemben, bemerészkedtünk a Városi Takarékba, ahol csakugyan nem ismertek fel bennünket és takarékkönyvet nyitottunk Eduarda Schreyvogelnek, első befizetése: 4000 márka.

És milyen büszkék voltunk!

És minthogy a Plänterwaldig jó félóra gyaloglás és már mind a kettőnknek megjött az étvágya és Szúnyog egész nyafogós lett az éhségtől, Karlának igazán nagy gondolata támadt: taxit vettünk és kivitettük magunkat a Lövőházig. Igen, amint ott ültünk a taxiban és lassan döcögtünk a ködön keresztül és Szunyócinak szabad volt egyszer megnyomnia a dudát és nézte, hogyan ugrik a taxi mutatója, – akkor igazán boldogok voltunk! Boldogságunkra könnyű felleget vont, hogy a taxi a Lövőháznál 6 márka 20-at mutatott.

– Tíz perces útért, – suttogta Karla, – eddig egy napig kellett dolgoznod ennyiért, Maxi!

– Nem örököl az ember mindennap, – súgtam vissza és fizettem 6 márka 50-et, 6.20 helyett, életem első borravalóját adtam – és a sofőr olyan arcot vágott, mintha még csak nem is lenne megelégedve!

VIII. fejezet

Krumpli és pezsgő. – A boldogult egészségére! – Egy ember
gyűlölő levele. – A második „o“ a „porto“-ban

Ezen a ködös novemberi délutánon nemcsak az egész Plänterwald! volt a miénk, hanem a Lövőház is, ahol szép vasárnapokon vagy háromszáz radebuschi szórakozik, nem számítva a gyermekeket, kutyákat és csirkéket.

Sőt ezen a napon egyáltalán nem számítottak ránk a Lövőházban. A verandán épen deszkákkal fedték be az ablakokat a tél hidege ellen és a nagy étteremben, amelyet csak úgy ismertünk, amint napban úszott és tele volt lakmározó, ivó, nevető vendégekkel, most a székek az asztalokon álltak. Minden szürke, poros és sivár volt.

De a kövér vendéglősné, miután egy percig gyanakodva nézett ránk és kedvetlenül csóválta a fejét, evési igényünket hallva, végül mégis betessékelt minket az egyetlen meleg helyiségbe, vagyis a konyhába. Ott leültetett bennünket egy fehér asztal mellé, de bizony ez az asztal csak fehérre gyalult faasztal volt, vagyis a konyhaasztal és azt mondta:

– Be kell érniük azzal, ami épen van. Tehát a két felnőttnek libaaprólék burgonyával, adagját megszámítom egy márka tízzel és a kislány tojást kaphat vagy virslit.

Szúnyog fejét anyja ölébe dugta és oly intenzíven suttogta el kívánságait, hogy legalább három percig tartott, amíg megtudtuk, hogy virslit óhajt: – De keltőt, Papa! De mustárral, Mami!

Nagyon-nagyon kellemesen üldögéltünk ott, néztük, hogyan süti a vendéglősné krumplinkat, élveztük a tűzhelyről áradó szelíd meleget és biztos helyen éreztük magunkat az izgatott délelőtt után. A vendéglősné a nyári szezonról beszélt, amely csaknem jó lett volna, de a pünkösd elázott és ő itt állt két borjúcsülökkel és harminc font roastbeeffel és marhafilével, ami Karlát nagyon felizgatta.

– És mihez kezdett velük? – kérdezte és összecsapta kezét.

Szóval a vendéglősné nem fordított különös figyelmet ránk és fogalma sem volt róla, hogy milliomosok és örökösök vagyunk. Szemében csak kisemberek voltunk, akik szabadságot kértek és elég rosszkor még hozzá. így ment ez egészen addig, amíg elénk nem állította az ennivalót és nem érdeklődött ital-igényeink iránt.

– Pohár sört? vagy valami meleget? kávét vagy grogot?

Ekkor Karla lábával meglökött az asztal alatt, szájára néztem és egy szót olvastam le onnan. Magamtól sosem jöttem volna erre a gondolatra, de rögtön mihelyt megértettem, miről van szó, egyetértettem vele és büszkén mondtam:

– Egy üveg pezsgőt!

A vendéglősné egy pillanatig megdöbbenve nézett rám, azután a krumplira, azután Karlára, azután Szúnyogra, azután megint rám – de amíg idáig ért, összeszedte magát és megkérdezte:

– Gyümölcspezsgőt vagy igazit? Mert az igazinak nyolc márka üvegje és fél üvegünk nincsen.

– Egy üveg igazi pezsgőt kérek nyolc márkáért, – mondtam és Karla helyeslőleg bólintott.

– Lehet, – mondta a vendéglősné, de nem ment el mindjárt; hirtelen érdekelni kezdtük és tudni szerette volna, vajon ünneplünk-e és ha igen, mit és hogy ügye Radebuschból valók vagyunk, mert olyan ismerős az arcunk...

De máskor oly közlékeny Karlám ezúttal nem árult el semmit és a vendéglősné szinte sértődötten ment el. Csak akkor lett barátságosabb, amikor kérdésére azt válaszoltuk, hogy hallani akarjuk, hogyan durran a dugó. Mert hiszen minden más csak ostoba előkelősködés, mondta. A pezsgőnek durrannia kell és ha már az ember annyi pénzt ad ki, legalább legyen valami öröme belőle és ne hagyja kárba– veszni a durranást.

Így hát az üvegből először finom fehér füst jött ki, azután kiáradt a fehér hab, csöpögve, csaknem pazarul. És akkor a vendéglősné betöltött a poharunkba és mindjárt megteltek. De mialatt még a poharakra néztünk, lement a hab és csak egyharmadig voltak tele és utána kellett tölteni.

Szúnyogot az ünnepi óra izgalma magával ragadta és felkiáltott:

– Én is! Szúnyog is!

A vendéglősné hozott neki egy kis poharat, betöltött és még egy mazsolaszemet is hozott és az vidáman táncolt a pohárban a gyöngyökön, megfordult és lehullott a fenékre, aztán megint feltáncolt.

De ha a vendéglősné arra várt, hogy jelenlétében igyuk meg az első kortyot az örökösi pezsgőből, akkor hiába állt az asztalunk mellett. Karla intve így szólt:

– A krumplid kihűl, Maxi!

És nekiláttunk az evésnek és rá se néztünk a pezsgőre a poharakban.

De alig hogy a vendéglősné kiment a verandára, Karla felém emelte poharát és így szólt:

– Egészségünkre, Maxi és Szunyod egészségére!

Poharaink vidáman összecsengtek és Szunyóci pohara is közbecsendült, de ő sokat kiöntött. Azután ittunk és közben Karla szemébe néztem s az ragyogott, ünnepélyesen, komolyan.

– Remek – mondtam az első korty után. – Ez aztán nemes ital.

– Egészségünkre váljék, – mondta Karla és tudtam, hogy nem a pezsgőre gondol. Megint úgy éreztem, hogy egy nagy kalandba bocsátkozunk bele.

– Istenem! – kiáltottam fel. – Ki kellett volna mentenem magam Krachtnál!

– Nem fogunk megijedni, – mondta és megint tudtam, hogy nem Krachtra és a Virára gondol.

Így hát kezet adtunk egymásnak arra, hogy nem fogunk megijedni, azután megcsókoltam ajkát, amely még nedves volt a pezsgőtől és közben szemébe néztem. Éreztem, menynyire szeretem, milyen jó pajtásom és hogy mindig megbízhatom benne és nem szabad előtte semmit sem eltitkolnom.