A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Naomi Novik: The Golden Enclaves

Del Rey, an imprint of Random House, a division of

Penguin Random House LLC, New York

Fordította: Heinisch Mónika

Copyright © 2022 by Temeraire LLC

Illustrations copyright © 2022

by Penguin Random House LLC

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2023

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének

közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Simon M. Sullivan

Illusztrációk: Elwira Pawlikowska

Tördelő: Kozári Imre

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-554-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

1. FEJEZET: A JURTA

2. FEJEZET: LONDON KERTJEI

3. FEJEZET: A RÉGI FALAK

4. FEJEZET: A FELSŐ SZINT

5. FEJEZET: EL NEM FELEDETT HELYEK

6. FEJEZET: HEATHROW

7. FEJEZET: NEW YORK, NEW YORK

8. FEJEZET: A MALIFIKÁR FÉSZKE

9. FEJEZET: SINTRA

10. FEJEZET: A SOLOMANCIA

11. FEJEZET: A KÖRÉPÜLET

12. FEJEZET: AZ ERDŐ

13. FEJEZET: PEKING

14. FEJEZET: DUBAJ

15. FEJEZET: MAHÁRÁSTRA

16. FEJEZET: A KÚT MÉLYÉN

17. FEJEZET: A SOLOMANCIA

A SZERZŐRŐL

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

1. fejezet
A jurta

Ezt mondta utoljára az a nyomorult Orion: – El, nagyon szeretlek!

Azzal kilökött a Solomanciából, én pedig hátraestem az édenkertbe, Wales egyik puha füves tisztására, amelyet utoljára négy éve láttam. A napfény átszüremlett a kőrisfák zöld levelei között, és a fénypöttyök rengetegében ott állt anya. Engem várt. Rengeteg virágot fogott a kezében: pihentető pipacsot, gyámolító szellőrózsát, emlékidéző holdrutát, hajnalfakasztó hajnalkát. Ilyen csokorral várta elgyötört lányát, a növényekkel próbálta kiűzni az iszonyatot a fejemből, és megteremteni a gyógyulás és pihenés feltételeit. Amikor segítőkészen felém nyújtotta a karját, üvöltve feltápászkodtam a földről: – Orion! – Azzal szanaszét csaptam az egész bokrétát.

Pár hónappal – eónokkal – korábban, amikor még lázasan gyakorlatoztunk az akadálypályákon, kaptam egy áthelyezőigét egy milánói enklávistától, a ritka fajtából, amelynek bevetése nem durrantja szét az embert. Eredetileg csak arra akartam felhasználni, hogy ide-oda ugráljak a vizsgateremben – járulékos nyereségnek gondoltam, ha közben meg is mentek pár embert, például milánói enklávistákat. Ezért is adta oda nekem az a lány ingyen az ötévnyi munkával begyűjthető manát érő varázslatot. Nagy távolságra alapvetően nem volt bevethető, de az idő többé-kevésbé ugyanaz volt, mint a tér, márpedig tíz másodperccel korábban még a Solomanciában voltam. Mérnöki tervrajzhoz hasonló élességgel és tisztasággal tudtam magam elé képzelni a folyosót, rajta Türelem irtózatos, közeledő lavinatestével és a mögötte hemzsegő malifikáriákkal. Vissza akartam jutni a kapuhoz, pontosan arra a helyre, ahol Orion eltaszított magától.

Csakhogy az ige dacolt velem, mintha különféle figyelmeztető táblákkal akarta volna megakadályozni a saját bevetését: zsákutca, leszakadt útpadka következik. Ezekre legyintve mégis bevetettem, telezsúfoltam manával, a varázslat viszont visszacsapódott az arcomba, és úgy taszított hátra, mintha egy betonfalnak rohantam volna neki. Felálltam, és újrapróbálkoztam, ám másodszor is padlóra küldött.

Már zúgott a fejem a sok csengéstől és zajtól. Mégis talpra kecmeregtem. Anya segített felállni, ugyanakkor le is fékezett, duruzsolt a fülembe, próbált lenyugtatni, én viszont rávicsorogtam: – Türelem rátámadt és elkapta! – Anya karja elernyedt és lecsúszott rólam, ahogy felidéződtek benne saját borzalmas emlékei.

Már két perc telt el a kiszabadulásom óta. A vizsgateremben két perc felért egy örökkévalósággal, már azelőtt is, hogy odatereltem volna a világ összes szörnyetegét. Anya csitítása épp ellenkező hatást váltott ki: újra meg újra nekirohantam a kapunak. Némi töprengés után megkíséreltem egy hívóigével kijuttatni Oriont.

A legtöbb ember nem képes semmit magához hívni, ami egy hajguminál nagyobb vagy erősebb akaratú. Ám az én hívóigéim, amelyeket az évek során akaratlanul is összegyűjtöttem, mind arra szolgáltak, hogy egy vagy több szerencsétlen, visítozó áldozatot odapenderítsenek elém, feltehetőleg azért, hogy egy – érthetetlen módon soha ki nem ásott – áldozati gödörben végezzék. Tucatnyi variáció került a birtokomba, köztük egy olyan is, amely egy tükröződő felületen át segít rátalálni az áhított személyre.

Még hatékonyabb volt, ha egy gigantikus, elátkozott végzettükör is rendelkezésünkre állt. Sajnos én a kollégiumi szobám falán hagytam az enyémet. De miután körbefutottam a tisztást, két fagyökér között kis tócsára bukkantam. Ez rendes körülmények között édeskevés lett volna, csakhogy belém még mindig végeláthatatlanul áramlott a mana, mert még nem váltam le a záróvizsgára kapott utánpótlásról. Telepumpáltam a varázslatot, sima felületet kényszerítettem a szennyes tócsára, és feszülten bámultam: – Orion! Orion Lake! Hívlak… – felpillantottam az első napsugarakra, az égre, amely után négy évig sóvárogtam, de semmi mást nem voltam képes érezni, csak ólmos keserűséget, amiért nem hajnal vagy dél felé járt az idő, esetleg éjfél felé, ami segíthetett volna – …ezen a szürkületi órán. Gyere elő a homályos folyosókról, csak az én szavamra hallgass! – Ezzel valószínűleg azt értem el, hogy az érkezésekor valami engedelmesség-bűbáj fogja vezérelni, de gondoltam, ilyen csip-csup gondokkal ráérek később foglalkozni, ha már velem van…

Ezúttal megfogant az ige, és ezüstösfekete felhővé gomolyodott fel a víz. Lassan, vonakodva alakot öltött egy kísérteties figura, aki hátulról akár Orion is lehetett volna, bár csak a körvonala látszott a koromfekete háttér előtt. Ennek ellenére kinyújtottam a karom a sötétség felé, a jelenés irányába, és egy pillanatra úgy éreztem – sőt, biztos voltam benne –, hogy megfogtam. Heves megkönnyebbülés hullámzott végig rajtam. Sikerült, megkaparintottam. Aztán felsikoltottam, amikor az ujjaim egy bendőszáj testébe mélyedtek, amely szipolyozó erejű mohósággal nyomban felém is fordult.

A testem összes porcikája egyszerre rándult vissza. Onnantól egyre csak romlott a helyzet, már ha ez egyáltalán lehetséges volt, mivel nem egy bendőszájjal kerültem szembe, hanem kettővel – és két oldalról próbáltak elkapni. Mintha Türelem még nem emésztette volna meg teljesen Bátorságot: egy évszázadnyi diákot, azt az irgalmatlan lakomát, amelyet az idő végezetéig dolgozhatott fel magában, és ez idő alatt Bátorság is tovább áhítozott egy új falatra, míg Türelem őt magát nyelte le lassan.

Szembeszökően nyilvánvaló lett számomra ott, a vizsgateremben, hogy azt a rettenetes, összekapcsolódott iszonyatot nem lehet megölni, akkor sem, ha négyezer élő diák manájával gazdálkodhatok. Türelemmel is csak ugyanazt tehettük, amit a Solomanciával: kilökhettük az űrbe, és remélhettük, hogy örökre eltűnik. Orion viszont a jelek szerint máshogy gondolta, hiszen visszafordult, és harcba szállt velük, bár az iskola a világ peremén billegett körülötte.

Mintha attól félt volna, hogy Türelem is kiszabadul, és erre agyának egy tompa, állatias szegletében az a tévképzete támadt, hogy bent tarthatja, ha ő is bent marad, és eljátssza a hatalmas hőst, a szökőárral viaskodó fiút. Más lehetséges magyarázatot nem találtam, ez pedig még akkor is ordenáré marhaság lett volna, ha nem lök ki a kapun engem, az egyetlen diákot, aki már legyőzött egy bendőszájat. Ettől lett az egész akkora ostobaság, és ezért kellett lépnem: kiszedni onnan, odahúzni magamhoz, és beleüvölteni a képébe, mekkora balfasz.

Ebbe az indulatba kapaszkodtam. Visszahúzott, amikor az eleven, átható rothadás, a bendőszáj már az ujjaimat nyelte volna, szopogatta a bőrömet és a pajzsomat, mint egy gyerek, aki egy cukorka csomagolását nyalogatja, hogy mihamarabb hozzájusson a csemegéhez. Neki én voltam az ellenállhatatlan desszert, minden porcikámat be akarta kebelezni, hogy csatlakozzak a döbbenten bámuló szemekhez és sikoltó szájakhoz.

Dühösen és iszonyodva eszméltem rá, hogy Orionnal is ezt akarja tenni, hiszen ott van vele a teremben. Ezért nem futamodtam meg. Meredten néztem rá a távolbalátó tócsán keresztül, és a fiú homályos, félig áttetsző válla fölött gyilkos szándékot zúdítottam a fenevadra, a legjobb, leggyorsabb gyilkos varázslatomat, újra és újra. Hullámokban hömpölygött kezemből a rothadás-tó, de végül már úgy megundorodtam, hogy minden lélegzetvételnél, minden „À la mort” igénél vissza kellett nyelnem az öklendezést. Fokozatosan gyengült a hangom, mígnem halk, halálos leheletté korcsosult. Makacsul kitartottam a célom mellett, hogy kirángassam onnan Oriont. Még akkor is, ha ezzel Türelmet is áthívom, és borzalma rászabadul Wales hűvös, zöldellő fáira, majd bekeríti anyát azon a végtelenül békés helyen, amelyről a Solomanciában töltött éveim minden percében ábrándoztam. Nem lesz más választásom, meg kell ölnöm.

Öt perccel korábban még totál lehetetlen és nevetséges felvetésnek tűnt volna, hogy meg kell vele birkóznom, de mivel most már jobban féltem attól, hogy örökre elemészti Oriont, jelentéktelen kis akadállyá törpült. Tudtam, hogy a gyilkolás mestere vagyok, és megtalálom a módját. Már a terv is körvonalazódott a fejemben, mivel az óraműszerű stratégiagyártás, amely a Solomancia négy éve alatt szokásommá vált, most is ott ketyegett hűvösen az elmém mélyén. Együtt fogjuk legyőzni Türelmet. Kioltom a bent rekedt életek tucatjait, Orion kihúzza belőlük a manát, és visszajuttatja nekem, így egy végtelen gyilkos kört alkotunk ketten, amíg el nem pusztítjuk a szörnyet. Működhetne, működnie kell. Sikerült meggyőznöm magam. Tartottam magam.

Nem én engedtem el. Ellökött magától. Megint.

Orion volt. Csak ő lehetett, mert egy bendőszáj nem engedi el a zsákmányát. A hívóigébe folyatott mana vég nélkül áramlott belém, mintha az iskola összes tanulója erősítette volna a közös rituálét az energiájával. Csakhogy ez kizárt volt. A többiek már rég elmentek. Elhagyták a Solomanciát, ölelték a szüleiket, elmesélték nekik a hőstettünket, zokogva nyalogatták a sebeiket, aztán felhívták a barátaikat. Nem engem tápláltak a manájukkal. Nem is volt rá szükség. Pont arra építettük a tervünket, hogy minden kapcsolatot megszakítunk az iskolával: bevonzzuk a malikat, levágjuk őket a világról, és hagyjuk ellebegni a sulit az űrbe, mint egy hemzsegő gonoszsággal teli, bűzös léggömböt, amely végül felszívódik a sötétben, ahová való. Ez is zajlott, amikor Orionnal végül megrohamoztuk a kaput.

Tudtommal egyetlen dolog horgonyozta még az iskolát a valósághoz: én, azzal a manával, amely érthetetlen módon még mindig táplált engem. És azt az energiát kizárólag egyvalaki küldhette – Orion. Hiszen ő facsarta ki a manát a lemészárolt malikból. Ebből legalább leszűrtem, hogy még mindig életben van, még mindig küzd, azaz Türelem még nem emésztette el teljesen. Azt is éreznie kellett, hogy magamhoz akarom húzni, ám ahelyett, hogy felém fordulva segítette volna erőfeszítéseimet, távolodott és ellenállt a hívásnak. A kezemnél nyammogó förtelem is kezdett leválni rólam. Orion pont azt akarta tenni, amit apám sok-sok évvel korábban: a bendőszáj felé nyúlt, hogy visszafogja és eltávolítsa a szeretett lánytól, és feláldozta volna magát.

Csakhogy Orion szívszerelme nem holmi szelíd, kedves gyógyító lány volt, hanem egy tömeggyilkos varázslónő, aki már két bendőszájat is sikeresen széthasogatott, és a hülye fejével most is nyugodtan rám bízhatta volna a feladatot. De nem tette. Inkább ellenem fordult, és amikor megpróbáltam bevetni a kényszerítő erejű hívóigét, a feneketlen manaóceán hirtelen kisuhant alólam, mintha kihúzták volna a fürdőkád dugóját.

A csuklómon lévő erőelosztó hirtelen hideg, nehéz és élettelen lett. A következő pillanatban kifogyott a vadul áradó varázserő, az éltető üzemanyag, és Orion kicsúszott a szorításomból, mintha olajat próbáltam volna a markomban tartani. Még a teste sziluettje is eltűnt a távolbalátó pocsolyából. Kétségbeesetten tapogattam a sötét vízfelszínt, ahogy a képmás szélei elhalványodtak. Anya, aki végig mellettem kuporgott, aggodalomtól és félelemtől beárnyékolt arccal megragadta a vállamat, egész testsúlyával fellökött, majd arrébb gurított a tócsától, mielőtt az összeomló varázslat csuklóból levágta volna a kezemet. A feneketlen távolba látó tükör helyén ismét fél hüvelyk mély pocsolya fénylett a gyökerek között.

Némi bukdácsolás után egyetlen sima mozdulatsorral, a záróvizsgára való több hónapos edzés eredményeként, szinte gondolkodás nélkül térdre emelkedtem. Ujjaimat a sárba mélyesztve visszaugrottam a tócsához. Anya próbált átkarolni, és kétségbeesetten könyörgött, hogy hagyjam abba. De végül nem ezért hagytam abba, hanem mert kénytelen voltam. Egy csepp manám sem maradt. Anya újra megragadta a vállamat, én pedig megfordultam, és zihálva elkaptam a nyakában lógó kristályt: – Kérlek, kérlek! – Anya vonásait teljesen eluralta a kétségbeesés; éreztem, hogy mindennél jobban szeretne onnan elrángatni, aztán egy pillanatra lehunyta a szemét, remegő kezét a láncához emelte, és szétkapcsolta az ékszert, hogy átadja nekem. Félig telt csak meg, holtak feltámasztásához vagy városok felgyújtásához nem volt benne elég erő, ahhoz viszont elég lehetett, hogy egy mágikus üzenetben leordítsam Orion fejét, és szóljak neki: dobjon egy kötelet, és segítsen, hogy megmenthessem. De az üzenet sem ment át.

Makacsul addig kiáltoztam Orion nevét, amíg a kristály kiürült, és elment a hangom. Ilyen erővel akár az űrbe is üvöltözhettem volna. Oda, ahová feltehetőleg az egész Solomancia kilőtte magát. A mérhetetlenül okos tervünk szerint.

Amikor már a kiabáláshoz sem maradt elég manám, az utolsó erőcseppeket egy pulzusigéhez használtam el, hogy kiderítsem, egyáltalán él-e még. Baromi olcsó varázslat, ugyanis rohadt bonyolult, és tíz percig tart bevetni, szóval gyakorlatilag már maga az előkészítése megtermeli a szükséges manamennyiséget. Hétszer próbálkoztam, mindvégig a sárban térdelve. Csak kuporogtam ott, és hallgattam a fák lombjai közt zúgó szelet, a madarak zsibongását, a birkák társalgását, meg valahol a távolban egy patak gurgulázását. Egyetlen halk puffanásnyi visszhang sem érkezett válaszul.

Végül már ehhez sem maradt elég manám, ezért hagytam, hogy anya visszavigyen a jurtába, és ágyba fektessen, mint egy hatéves gyereket.

***

Amikor először felébredtem, olyan álomszerűnek tűnt minden, hogy szinte fájt. Bent feküdtem a jurtában, amelynek nyitott ajtaján beáramlott a hűvös éjjeli levegő, és anya dúdolása is beszűrődött halkan odakintről, akár a leggyötrelmesebb álmaimban az elmúlt négy évben, amelyeknek vége felé mindig kétségbeesetten kapálózva próbáltam csimpaszkodni az otthon melegébe. Ebben az álomban az volt az igazán szörnyű, hogy egyáltalán nem kívánkoztam benne maradni. Megfordultam és visszasüppedtem.

Amikor pedig már nem tudtam visszaaludni, csak feküdtem hanyatt az ágyon, és bámultam a kupolás mennyezetet. Ha hatalmamban állt volna bármit is tenni, egy percet sem aludtam volna. Még bosszankodni sem voltam képes. Egyedül Orionra lehettem volna dühös, őrá viszont nem tudtam haragudni. Pedig próbáltam: nagy kínnal-keservvel mindenféle aljas és maróan gúnyos megjegyzést költöttem magamban, amelyeket a képébe vághatok, ha találkozunk. De amikor ahhoz a kérdéshez jutottam, hogy mégis mi a fene ütött beléd, már képzeletben sem maradt düh a hangomban. Csak a fájdalom.

Ugyanakkor gyászolni sem tudtam, mivel Orion nem halt meg. Sikoltozott, ahogy a bendőszáj emészteni kezdte, mint annak idején apát. Az emberek szívesen kergetik azt az ábrándot, hogy a bendőszájak áldozatai halottak, de csak azért, mert az ellenkezőjének már a gondolata is elviselhetetlen. Cselekedni képtelenség, ezért ha egy hozzátartozónk áldozatul esik egy bendőszájnak, nyugodtan tekinthetjük halottnak. Én viszont tudom, belülről láttam, hogy az ilyen bestiák áldozatai nem halnak meg. Csak táplálékká válnak, örök időkre, legalábbis amíg a bendőszáj létezik. Ez a tudat ugyanakkor mit sem segített. Tehetetlen voltam. A Solomancia eltűnt.

Akkor sem moccantam, amikor anya kis idő múlva bejött. Tompa csörömpöléssel egy maroknyi tárgyat ejtett egy tálba, és odasúgta Drágaságnak: – Tessék! – A kis állat hálásan cincogott, és ropogtatni kezdte a magvakat. Még azt sem tudtam sajnálni, hogy időközben teljesen megfeledkeztem az apró, éhes jószágról. Túlzottan eltávolodtunk egymástól, túl mélyre süllyedtem. Anya odajött hozzám, leült a tábori ágy mellé, és a homlokomra tette meleg, gyengéd kezét. Egy szót sem szólt.

Valamelyest ellenálltam neki: nem akartam jobban érezni magam. Nem akartam felkelni és folytatni az életemet, semmilyen szinten nem akartam beletörődni, hogy ezzel a tragédiával nem ért véget a világ, folytatódik az élet. Anya keze alatt fekve viszont, abban az elképzelhetetlen biztonságban és kényelemben, egyszer csak kezdtem magam nagyon hülyén érezni. A világ kereke tovább forog, akár engedélyezem neki, akár nem, így végül felültem, és hagytam, hogy anya vízzel itasson a saját készítésű, csorba agyagbögréjéből, aztán azt is engedtem neki, hogy mellém üljön az ágyra, átkarolja a vállamat, és a hajamat simogassa. Annyira kicsi volt! Az egész jurta parányi. Még a kempingágyon ülve is hozzáért a tetőhöz a fejem. Egyetlen nagy szökkenéssel kint termettem volna, ha rám jön egy olyan agymenés, hogy ki akarok ugrani az ismeretlenbe, a védtelenségbe.

Ami persze időközben már nem is volt olyan őrült agymenés. Kiszabadultunk a Solomanciából. Kimentettem a diákokat, és bebörtönöztem helyettünk az összes malit, végül az iskolát is kiszakítottam a világból úgy, hogy a sok éhes szörny bent ragadt, és egymást falták egy örökkévalóságig. Így önfeledten alhattam húsz órát egyhuzamban, felhőtlen jókedvvel hagyhattam el a jurtát, bármit csinálhattam, a világ bármely szegletébe elmehettem, ahová csak kívánkoztam. Akárcsak a többiek, a Solomancia összes kimenekített tanulója és minden kiskorú, akinek többé soha nem kell oda beiratkoznia.

Kivéve a homályba veszett Oriont.

Ha marad elég szabadon felhasználható manám, elfantáziáltam volna arról, hogy újra próbálkozom, nem mondok le a tervemről, kiharcolok magamnak még egy esélyt. Ám mivel nem maradt egy csepp sem, legfeljebb arról fantáziálhattam, hogy segítséget kérek valakitől – talán Orion anyjától, a New York-i enklávé dominája cím várományosától –, és összegyűjtöm az erőt az újabb kísérlethez. De ezen a ponton cserben is hagyott a képzelőerőm. Hogy nézzek bele olyasvalaki szemébe, aki szereti és hazavárja Oriont, hogy kuncsorogjak tőle manát tőle olyan ötletekhez, amelyek égbekiáltóan ostobának és haszontalannak tűnnek, amint rá kell vennem valakit, hogy higgyen bennük? Ezért az egyetlen fennmaradó opciót választottam: a kezembe temettem az arcomat, és sírtam.

Anya közben végig mellettem ült. Velem maradt, együttérzett a nyomorúságommal, de nem színlelte, hogy ő is megéli, nem leplezte mélységes örömét, amit a hazatérésem és a megmenekülésem okozott. Egész teste sugározta az örömét a világmindenségbe, de nem próbált erőszakkal bevonni a folyamatba, nem akart rávenni, vagy fojtsam el a saját bánatomat. Tudta, hogy mély sebtől szenvedek, borzasztóan sajnált, és bármilyen segítséget megadott volna nekem, ha kérem. Furcsa lehet, hogy mindezt hogyan adta tudtomra szó nélkül, nekem is az volt. Én soha nem lettem volna képes ilyesmire.

Amikor végre felszáradtak a könnyeim, felkelt, és főzött nekem egy csésze teát. Hét különböző üveget szedett le hozzá zsúfolt gyógynövényes polcáról, és varázslat segítségével forralta fel a vizet. Ritkán folyamodott ilyesmihez, de egyelőre nem mert kimenni a tűzhöz, és egyedül hagyni engem a jurtában. Miután ráöntötte a vizet a füvekre, az édes illat az egész építményt belengte. Odaadta nekem a teát, visszaült az ágyam szélére, és a két keze közé fogta a másik kezemet. Nem kérdezett semmit, tudtam, hogy soha nem faggatna, ám a közénk telepedő szelíd csend makacsul kicsalogatta belőlem a szavakat. Hogy elkezdhessem anyával együtt gyászolni azt, akinek egyszer s mindenkorra vége lett. Nem bírtam rávenni magam.

Miután megittam a teámat, inkább letettem a bögrét, és azt kérdeztem:

– Miért akartál eltiltani Oriontól? – Rekedt és durva volt a hangom, mintha csiszolópapírral dörzsöltem volna a torkom belsejét. – Ezért? Láttad előre…

Összerezzent, mintha beledöftem volna egy tűt, egész testében megremegett. Egy pillanatra lehunyta a szemét, nagy levegőt vett, majd megfordult, belenézett az arcomba, hogy rendesen lásson, ahogy szokta mondani, amikor úgy igazán meg akart figyelni valamit, és a szeme sarkában ülő apró barázdák ráncokká mélyültek, amelyek behálózták az arcát.

– Túlélted – mondta félig suttogva, majd lenézett a kezemre, és újra megsimogatta. Engedett pár könnycseppet lecsurogni az arcán. – Megmenekültél. Jaj, drága kislányom, végre biztonságban vagy! – Nehézkesen nyelt egy nagyot, majd elsírta magát, és kiengedte magából a négy év alatt felgyülemlett könnyeket.

Nem kérte, hogy sírjak vele együtt; sőt elfordult tőlem, hogy ne is lássam. Nagyon-nagyon szerettem volna átölelni, és ugyanúgy örülni annak, hogy élek és biztonságban vagyok. De képtelen voltam rá. Örömében sírt, a szeretettől sírt, miattam sírt, és én is szívesen sírtam volna ezek miatt, azért, hogy otthon vagyok, hogy örökre kitörtem a Solomanciából, hogy egy olyan világba csöppentem, amelyet sikerült jobbá változtatnom, egy olyan világba, ahol nem kellett pengékkel teli gödrökbe dobni a gyerekeket, és reménykedni, hogy majd valamikor élve kijutnak onnan. Minden okom megvolt örvendezni. De nem tudtam. A gödör még mindig létezett, és Orion belezuhant.

Inkább elhúztam a kezemet. Anya nem is próbált ellenkezni. Mélyeket lélegzett, és letörölte a könnyeit. Nagylelkűen levedlette magáról az örömöt, hogy a továbbiakban is társam tudjon maradni. Végül hozzám fordult, és megfogta az arcomat.

– Rettentően sajnálom, drágám.

Nem árulta el, miért akart távol tartani Oriontól. Azonnal felfogtam, miért titkolózik: nem akar hazudni nekem, de bántani sem akar. Megértette, hogy szerettem valakit, és elvesztettem, ugyanolyan szörnyű módon, ahogy ő vesztette el apát, és most az én gyászom töltött be mindent. Nem tartotta fontosnak tudomásomra hozni a konkrét okot, és nem akarta az igazát bizonygatni.

Nekem viszont lényeges volt.

– Mondd meg! – szűrtem ki a fogaim között. – Áruld el! Elmentél Cardiffba, és megkérted azt a fiút, hogy vigyen be nekem egy cetlit…

Alig észrevehetően, de keserűen összerándult az arca – azt kértem tőle, hogy okozzon nekem fájdalmat, mondjon el valamit, amiről biztosan tudta, hogy nem az én fülemnek való –, és végül kénytelen volt beadni a derekát. Lehajtotta a fejét, és halkan így szólt:

– Minden éjjel próbáltalak felidézni álmomban. Tudtam, hogy nem juthatok be hozzád, mégis próbálkoztam. Egyszer-kétszer azt hittem, felbukkanhatok az álmodban, már-már érintkeztünk is… de végül csak álom volt.

Nagyot nyeltem. Én is emlékeztem azokra az álmokra, a halovány majdnem-érintkezésekre, a szeretetre, amely kis híján utat tört magának a Solomanciát takaró vastag, fullasztó védőpajzsokon át, holott azok minden lehetséges utat elzártak a betolakodók előtt – máskülönben a malik is könnyedén átjutottak volna rajtuk.

– De tavaly… láttalak. Azon az éjszakán, amikor a kötszert használtad. – Épp csak suttogott, én pedig anya szemén keresztül összegörnyedve elevenítettem fel az emléket: a cellaszerű kis szobámat, amelynek padlóján a saját vérem tócsájában fekszem, és a hasamon a szabálytalan szélű, tátongó sebet, egy különösen kedves diáktársam késszúrásának nyomát. Csak azért éltem túl a támadást, mert rákerült anya saját készítésű kötszere, amelyben ott lüktettek az éveken át gyűjtött, szeretettel és mágiával átitatott vászonszálak – a saját maga által termesztett, font és szőtt lenvászon szálai.

– Orion segített – szólaltam meg. – Ő rakta rám. – Elhallgattam, mert anya szaggatottan felsóhajtott. Arca nem a saját véremben úszó testem látványának emlékétől torzult el, hanem egy még borzalmasabb emléktől.

– Éreztem az érintését – zihálta, és be sem fejezte, már tudtam, hogy meg fogom bánni a konok faggatózást. – Láttam, ahogy ott van közvetlenül melletted, és megérint. Láttam és éreztem, hogy tele van… éhséggel… – Úgy beszélt, mintha émelyegne, mintha egy mali pofájában látna darabokra szakadva, holott csak Oriont látta térdelni mellettem, amint gyógyító energiát pumpál megtépázott testembe.

– A barátom volt – vonyítottam, mert muszáj volt belefojtanom a szót, és olyan gyorsan álltam fel, hogy irtózatosan bevertem a fejem egy keresztrúdba, ezért nyüszítve visszaültem, és a fejem búbjára tapasztottam a kezem. Ismét eleredtek a könnyeim a belém hasító fájdalomtól. Anya meg akart ölelni, ám én eltoltam a karját, és mérgesen szipogva lekászálódtam az ágyról.

– Megmentette az életemet! – förmedtem rá. – Tizenháromszor mentette meg! – Kínlódva kapkodtam a levegőt, miközben tudatosult bennem: végleg ő győzött ebben a versenyben.

Anya nem szólt semmit, nem vitatkozott velem, csak ült behunyt szemmel, átfogta magát a karjával, és meg-megborzongva, lassan kortyolgatta a levegőt. Végül csak ennyit suttogott:

– Drágám, annyira sajnálom! – Hallottam a hangján, hogy szívből beszél, és sajnálja, hogy fájdalmat okozott az Orionban meglátott állítólagos igazságával. Legszívesebben sikítottam volna.

Ehelyett inkább elnevettem magam, és förtelmesen ádáz kacagásom még a saját fülemet is sértette.

– Ne aggódj, most már végleg lekopott! – ujjongtam. – Elintéztem a briliáns tervemmel! – Azzal kivonultam a jurtából.

***

Egy darabig körbe-körbesétálgattam a kommunában, a fák között, éppen csak egy lépéssel azon a határon túl, ameddig a többiek elmerészkedtek. Fájt a fejem a sírástól és attól, hogy bevertem a fejem a tetőbe, meg attól is, hogy egy manaóceánt folyattam át a testemen, no és persze az előtte megtapasztalt négyévnyi börtöntől. Még valami zsebkendőszerűség se volt nálam. Ellenben rajtam volt a mocskos és izzadt cicanadrágom és az Oriontól kapott New York-os pólóm, amely bár elkopott és négy helyen is kilyukadt, mégis az egyetlen hordható felsőm maradt a tanév végére. Felhúztam a szegélyét, és beletöröltem az orromat.

Vissza akartam menni anyához, de nem tettem, mert tudtam, mit kérnék tőle: legalább egy hónapig ne engedjen ki a karjaiból. Ugyanakkor azt is a fejéhez vágnám, hogy az égvilágon semmit sem tud Orionról. Nagyon szerettem volna visszatekerni az idő kerekét, hogy meg se kelljen kérdeznem. Ez még rosszabb volt, mintha azt mondta volna, hogy előre látta az egészet, és ha hallgatok az intelmére, nem rángatom bele Oriont a káprázatos iskolamegmentő tervembe, és ő is épségben kiszabadulhatott volna.

Volt egy-két tippem, hogy mit láthatott anya Orionban: az erőt, amellyel kivonta a manát a malikból, vagy a lénye mélyén tátongó üres kutat, hiszen amint kiszipolyozta az erőt, tovább is adta. Esetleg a hihetetlen képességét, amely olyan ostoba, vakmerő hőssé tette, és amelynek révén egyedül is szembeszállt egy egész malifikáriahordával. Az emberek úgyis eleve torzszülöttnek tartották, kivéve akkor, amikor épp az életét kockáztatta értük.

Ő volt a legnépszerűbb fiú a Solomanciában, de én voltam az egyetlen barátja, mert a többiek csak egyetlen dolgot láttak benne: az erejét. Eljátszották, hogy egy daliás hős áll előttük, hiszen Orion is ezerrel próbált eggyé válni ezzel a jelmezzel, és a többiek imádták a szerepben, ettől vált számukra is hasznossá és kiaknázhatóvá az ő ereje. Bennem is erőt láttak, csak éppen egy szörny erejét, mert én nem voltam hajlandó szerepet játszani a kedvükért. Igazából Oriont is csak éppen annyira csodálták, amennyire engem megvetettek. Nem emberek voltunk a szemükben. Orion hasznos eszköz volt, én pedig haszontalan.

Azt viszont soha nem gondoltam volna, hogy az összes ember közül pont anya – aki soha nem hagyta, hogy szörnyet lássak a tükörben, hiába próbált az egész világ meggyőzni arról, hogy kizárólag az vagyok – látja majd a szörnyeteget Orionban a különleges képessége miatt. Szenvedtem attól, hogy nem tudta egyszerű embernek látni. Olyan érzést keltett bennem, mintha velem kapcsolatban is hazudott volna, amikor tagadta a szörny oldalamat.

Szóval visszamehettem volna leordítani a fejét, elmondani neki, hogy a szabadulásom ábrándjából kizárólag azért lett valóság, mert Orion megölte a malifikárt, aki kibelezett, majd az életét kockáztatva a szobámban töltötte az éjszakát, hogy lekaszabolja a szüntelenül befelé áramló malikat, akik befejezték volna a piszkos munkát. De szívesebben bizonyítottam volna Orion ártatlanságát azzal, hogy betartatom vele az ígéretét, és a következő héten besétál a jurtánk felé vezető ösvényen, hogy anya a saját szemével is meggyőződhessen róla: nem az a két lábon járó világvége, aminek képzeli, és nem is a káprázatosan tökéletes hős, aminek mindenki más látni akarta. Csak egy ember, egy közönséges ember.

Azaz csak volt. Mielőtt megölette magát a Solomancia kapujában, abban a szent hitben, hogy az ő feladata mindenki más számára kiutat biztosítani, csak magának nem.

Kódorogtam, ameddig csak vitt a lábam. Nem akartam olyan csip-csup ügyekkel foglalkozni, mint a fáradtság, az ápolatlanság és az éhség, mégis gyötörtek. A világ kereke tovább forgott, és nem volt elég manám ahhoz, hogy megállítsam. Végül Drágaság utánam jött, egy bokor alól felugrott a lábamra, és rávett, hogy visszaténferegjek a jurtához. Nem akart a kezemben lenni. Előreszaladt a jurta felé, majd két lábra egyenesedve, haragosan nézett vissza rám. Fehér bundája szinte izzott, magához csalogatva a nagyszámú macskát és kutyát, amelyek többé-kevésbé szabadon kóboroltak a kommunában. Bár familiáris volt, közel sem sebezhetetlen.

Követtem hát a jurtába, és elfogadtam anyától a zöldséglevest, amely a valódi zöldségek aromáját hordozta magában – a rám törő gerjedelem kívülállók számára talán érthetetlennek tűnhetett, de honnan is tudhatták volna? Szép sorban öt tányérral is bevágtam, nem bírtam leállni vele, jóllehet a kínom és keserű haragom íze is belevegyült. Aztán még befaltam majdnem egy egész kenyeret vajjal, és végül engedtem anyának, hogy elcipeljen a fürdőházba. Ott, a kommuna szabályaira fittyet hányva egy teljes órát töltöttem a zuhany alatt, és próbáltam szinte feloldódni a bőséggel zúduló forró vízben. Egy pillanatig sem aggódtam, hogy egy amfiszbéna bukkanhat elő a zuhanyfejből.

Claire Brown bukkant fel helyette. Épp csukott szemmel álltam a permet alatt, amikor döbbenetesen ismerős hang ütötte meg a fülemet:

– Aha, szóval Gwen lánya visszajött… – Semmi lelkesedés nem volt a hangjában, és direkt harsányan beszélt, hogy én is halljam.

Fel sem háborodtam, és ez engem is furcsán és kellemetlenül érintett, mivel korábban mindig rengeteg haragot tartalékoltam. Elzártam a zuhanyt, és kiléptem alóla, remélve, hogy közben kellően felhergelem magam, de nem ment. A zuhanyfülkék egy közös, kerek öltözőbe torkolltak, amely a távollétem alatt mintha szintén összezsugorodott volna. Ötéves voltam, amikor a kommuna felépítette ezt a helyiséget, ezért a lábujjaim a padló minden egyenetlen centiméterét felismerték. Tökéletesen otthonosan mozogtam a kis helyiségben, amelyben egy kis pad is volt, de még mindig álomszerű volt az egész. A padon Claire, Ruth Marsters és Philippa Wax várakozott, egy-egy törölközőbe csavarva, mintha feltartottam volna őket, holott még két másik zuhanyzó is rendelkezésre állt.

Mindhárman idegenkedve tekintettek rám. Én is abszolút idegennek láttam őket, bár szinte pont úgy néztek ki és beszéltek, mint a kommuna asszonyai, akik sok ezerszer elmondták nekem, milyen irdatlan terhet jelentek áldott anyám vállán. A kommuna összes lakójának jó oka volt rá, hogy a világtól elzárkózva éljen. Anya azért költözött közéjük, mert nem tudott megalkudni az önzéssel, viszont ez a három nő – sok más lakóval együtt – nem világjobbító szándékkal vonult el az erdőbe, hanem mások jótetteit élvezni. Egy abszolút életképes gyereket láttak bennem, akire ez a varázslatos lény temérdek szeretetet, figyelmet és energiát pazarolt, és nagyon is tudták volna értékelni, ha ők birtokolhatták volna ezt a mérhetetlen ajándékot – erre hirtelen megjelenek, feltűnően mogorván és hálátlanul, és ismét elszipkázom előlük ezt a csodás energiát, bizonyára aljas célokra.

Ez még nem mentette fel őket az alól, hogy ocsmányul viselkedtek egy szerencsétlen, magányos gyerekkel, és bár értettem a motivációjukat, nem éreztem magam képesnek a megbocsátásra. Fel kellett volna ülnöm a magas lóra, és gőgösen beszélni hozzájuk: Úgy van, visszatértem, és felnőttem. Ti véghez vittetek valami kimagaslót az elmúlt négy évben az undorító pletykálkodáson kívül? Ha anya ezt meghallja, igencsak sóhajtozott volna, én viszont legyintve, szánakozó arccal, sőt zöldes gúnyfelhőben lebegtem volna ki a fürdőházból.

Mégsem voltam képes megtenni. A jelek szerint nemcsak Orionra nem tudtam haragudni, hanem másokra sem.

Végül nem mondtam nekik semmit, és ők sem szóltak egy szót sem, némán tettük a dolgunkat. Megfordultam, hármuknak háttal megtörölköztem, és felvettem a ruhákat, amelyeket anya a zuhanykabin melletti akasztón hagyott: egy új, fóliából frissen kibontott pamutbugyit, meg egy nyakánál húzózsinórral ellátott, lenvászon női pendelyt, amely elég nagy és laza volt ahhoz, hogy jól álljon rajtam. A kommuna egyik tagja középkori hagyományőrzőknek varrt holmikat, onnan származott. Egy másik szomszédunktól kézműves szandált szerzett, amely mindössze egy lapos fatalpból és egy bőrzsinórból állt. Négy éve nem vettem fel ilyen tiszta ruhadarabokat, kivéve aznap, amikor Orion nekem adta a pólóját. Legutóbb, harmadik év elején nagy vonakodással az egyik végzős alig használt alsóneműjét vettem meg, mert az utolsó alsóneműm is annyira szétfoszlott, hogy varázsigével sem lehetett tovább toldozni-foldozni. Új fehérneműt pedig elképesztő árakon kínáltak odabent: egy friss és ropogós bugyiért annyit kellett fizetni, mint egy mindenre ható ellenszerért. Most pedig hirtelen felbecsülhetetlen értékű kincseket húztam magamra.

Ezt sem tudtam kiélvezni, ahogy a kielégítő bosszúállásra sem voltam képes. Felöltöztem, mert csak a hülye hagyta volna a ruhákat az akasztón, és persze a közérzetem is javult tőle, sőt csodálatos élmény volt, aztán ránéztem Orion rongyos, koszos pólójára, amelyet már csak a kukába lehetett dobni, és megint összefacsarodott a szívem. Felkészültem rá, hogy a többi ócska holmimmal együtt szemétre vessem, de képtelen voltam. Összehajtottam, és bedugtam az egyik zsebembe, ugyanis olyan vékonyra kopott, mint egy zsebkendő, és félig-meddig már csak a varázslat fogta össze. Megmostam a fogam – új fogkefével, friss mentolos fogkrémmel –, és kisétáltam. Addigra sötétség borult a vadonra. Anya rakott egy kis tüzet a jurta mellett. Leültem egy tuskóra a tűzrakóhely mellett, és pár perc múlva ismét elpityeredtem. Tudom, nem túl eredeti fordulat, de így történt. Anya odajött hozzám, megint átkarolta a vállam, Drágaság pedig felmászott az ölembe.

***

A rá következő napot bambán ücsörögve a hamvadó tűz mellett töltöttem. A tisztálkodás és lakmározás után csak sütkéreztem a napon, majd átfutott fölöttem egy zápor is – azalatt sem mozdultam –, aztán megint tűzött rám a nap. Anya halkan piszmogott körülöttem, ennivalót és teát hozott, és hagyta, hogy feldolgozzam a történteket. Szart sem dolgoztam fel. Mereven ellenálltam, hiszen a borzalmas, nyers igazságot, hogy Orion valahol kint lebeg az űrben üvöltve, nem lehetett feldolgozni. Szinte hallottam a fejemben hangját, ha túl sokáig gondolkodtam, mintha rimánkodott volna: El, El, segíts, kérlek! El!

Aztán felkaptam a fejem, mert már nem csak a fejemben szólt. Egy furcsa kis madár szállt a mellettem álló tuskóra. Lilásfekete volt, narancssárga csőrrel, élénksárga foltokkal a fején, és nagy, kerek, fekete gyöngyszemmel. Felém biccentett. – El! – rikkantott újra. Döbbenten néztem. Előrenyújtotta a nyakát, és emberi köhögéshez hasonló hangot adott, végül újra kiegyenesedett. – El! Jól vagy, El? – Liu hangját idézte fel. Nem sikerült tökéletesen, de felismertem az akcentusról és arról, ahogy a szavakat formálta. Ha a hátam mögül érkezett volna, azt hittem volna, hogy Liu meglátogatott.

– Nem – vallottam be őszintén a madárnak. Félrebillentette a fejét, és így szólt: – Ni hao! – Majd megint: – El! – Végül az én hangomat utánozta. – Nem. Nem. Nem. – Hirtelen szárnyra kapott, és elrepült a fák felé.

Kötöttünk egy megállapodást Aadhyával és Liuval: amint kijutok a suliból, szerzek egy telefont, és mindkettőjüknek küldök egy sms-t. Megjegyeztették velem a számukat. Csakhogy mivel az is a terv része volt, képtelen voltam rávenni magam.

Pedig makulátlanul jó tervnek indult. Az Aranykő-szútrák felkészülten várták a bevetést, az összes jegyzetemmel és fordításommal szorosan egybecsomagolva, egy puha táskában, amelyet én magam horgoltam az utolsó elrongyolódott takarómból, és ilyen védőburokban kerültek be a nagy műgonddal kifaragott könyves ládámba, amelyet a vízálló tisztaságcsomagomba bugyoláltam. Amikor a fogaskerekek mozgásba lendültek, a hátamra kaptam az egészet. Semmi mást nem vittem magammal, csak ezt a jutalmat – a Solomancia egyetlen igazán csodálatos ajándékát. Ha egy magasabb hatalom elkéri tőlem, Orionért cserébe szívesen odaadtam volna, de akkor csak két-három szívdobbanásnyi idő után egyeztem volna bele.

Azt is terveztem, hogy ha élve kijutok, félmilliószor megölelem anyát, jó sokáig ide-oda hempergek a fűben, aztán még egy kicsit ölelgetem anyát, végül magamhoz veszem a szútrákat, és irány Cardiff, amelynek stadionja közelében nagy létszámú varázslókollektíva él. Saját enklávé építéséhez nem voltak elég erősek és gazdagok, de nagyon iparkodtak. Felajánlottam volna nekik, hogy az összegyűjtött manájuk felhasználásával építek nekik egy kis Aranykő-enklávét a város mellett. Nem grandiózusat, épp csak egy kis kuckót, ahol éjszakánként betakargathatják a gyerekeiket, és megóvhatják őket az összes kóbor malitól, amelyek esetleg túlélték a tisztogatást.

Orion nem volt a terv része. Igen, felmerült bennem, hogy Cardiffban megtalálna, ha utánam jönne. Csakhogy ő a saját szülei karjai közt, illetve az egyesült New York-i enklávé szélesebb ölelésében landolt volna. Ők aztán minden érzelemre és hűségre ható érvet bevetettek volna, hogy akadályozzák a távozását. Szóval tényleg nem számítottam Orion érkezésére. Profi pesszimista vagyok. És nem is igényeltem a részvételét. Készen álltam folytatni a saját életemet.

Még abban sem voltam biztos, hogy a kijutáshoz feltétlenül szükségem volt rá. Mielőtt belevágtunk az objektív mércével mérve is őrült szökési tervünkbe, szinte meg voltam győződve róla, hogy ott fogom hagyni a fogam, a hozzám közel álló diáktársaim legalább felével együtt, Orionnal a lista élén. Ha füstbe megy az egész, a malifikáriák kiszabadították volna magukat a mézesbödön-illúzióból, és nekünk rontottak volna. Iszkolhattunk volna az életünkért, és a káosz közepette Orion valószínűleg bent ragad a suliban, de abban az esetben, azt hiszem, megsirattam és meggyászoltam volna, majd élem tovább az életem.

A valóságban történteket viszont nem bírtam elviselni. Borzalmas volt azzal a tudattal élni, hogy csak ő halt bele a többiek kiszabadításába. Az enyémbe is. Még ha csak a saját hülye fejét követve, a kényszeressé vált hősszerepben, elismerésért epekedve fordult is szembe Türelemmel, még ha szántszándékkal lökött is ki engem. Felfoghatatlan volt, hogy így végződött a története.

Szóval nem lendültem túl rajta. Nem kerestem telefont, és nem próbáltam felhívni Aadhyát és Liut. Cardiff sem érdekelt. Csak ücsörögtem a jurtán belül vagy kívül, és folyamatosan próbáltam alakítgatni a kusza sztorit a fejemben, újra lejátszani az egészet, mintha megváltoztathatnám az eseményeket azzal, hogy kiszúrok néhány fordulópontot, ahol másképp kellett volna cselekednem.

Annyit tapasztalatból mondhatok, hogy nagyon hasonló élmény volt, mint a menzán vagy a mosdóban, kisebb tömeg előtt átélt megaláztatások, amikor az ember a pillanat hevében semmi frappáns dologgal nem tud visszavágni, ezért csak ábrándozik arról, hogy mivel kellett volna megsemmisítenie az ellenfeleit. Ahogy anya többször is rávilágított gyerekkoromban, ilyenkor az ember valójában újra meg újra nyakig merül a megaláztatásba, miközben a kínzói gondtalanul és sértetlenül szárnyalnak tovább az életben. Igaza volt, és ezt már akkor is tudtam, mégis beleestem ebbe a hibába. Most sem befolyásolt túlzottan. Megragadtam ebben a helyzetben, ide-oda járkáltam a síneken, és próbáltam kitalálni, hogyan siklathatnám ki a már elsuhant vonatot.

Miután néhány napig még próbáltam újraírni a történelmet a saját fejemben, arra a csodálatos és rendkívül eredeti ötletre jutottam, hogy esetleg fordíthatnék egyet az egész világ kerekén. Bementem a jurtába, és előkotortam az egyik régi általános iskolai füzetemet, amelyet anya egy dobozban őrzött. A vége felé találtam egy üres oldalt, és lefirkantottam pár sort, valami olyasmit, hogy l’esprit de l’escalier. Afféle franciás ötlet volt, mint a legjobb és legelegánsabb gyilkos igém, bár ez talán nem a legjobb ajánló.

Fogalmam sincs, mi járt a fejemben, amikor aztán tényleg elkezdtem összerakni egy varázslatot, amellyel szó szerint át lehetett alakítani a valóság szövetét. Az ilyesmi hosszú távon úgysem hathatós, akármilyen erős varázsló kísérletezik vele. A valóság sokkal erősebb nálunk, és előbb-utóbb lepattintja magáról a kísérletezőket, egyidejűleg általában magát a személyt is szétbontva. Ettől függetlenül elég messzire el lehet jutni – legalábbis a mágiahasználó saját szemszögéből nézve – a személyes fantázia-univerzumunkban, és minél tovább megyünk, minél nagyobb a fenntartó erő, annál nagyobb pusztítást okozunk önmagunkban és másokban a végső nagy összeomláskor. És ha megállok eltöprengeni ezen, én magam is beláttam volna mindezt: hogy végül semmilyen eredményre nem jutok, viszont rengeteg kárt okozok. De nem akartam gondolkodni. Csak a kiutat hajszoltam a gyötrelemből, mintha Orionnal együtt próbáltam volna kétségbeesett hadonászással menekülni a bendőszáj gyomrából.

Amikor anya bejött, éppen a varázsige következő sorát próbáltam összeeszkábálni, és sikerre voltam ítélve. Soha nem jeleskedtem a saját varázslatok megírásában, kivéve, ha irtózatos pusztítást és riadalmat okoztak, mert azon a téren utolérhetetlen voltam. Anya osztozott ugyan a gyászomban, de annyira nem volt toleráns, hogy végignézze, ahogy csomókat kötök a bolygóra, és közben lazán szétbontom magam. Rápillantott a papírra vetett sorokra, kitépte a kezemből a füzetet, és beledobta a tűzbe. Aztán elém térdelt, szorosan összefogta és a mellkasához szorította a kezeimet.

– Drágám, édesem! – mondta, majd kiszabadította és a homlokomra tette az egyik kezét, erősen benyomva a szemöldökeim közötti részt. – Lélegezz! Engedd el a szavakat! Engedd el a gondolatokat! Hadd szálljanak! Már mennek is, minden kifújással. Lélegezz! Lélegezz velem!

Szót fogadtam, mert nem tehettem mást. Anya szinte soha nem használt rajtam mágiát, még akkor sem, amikor gyerekként annyira fenevad módjára viselkedtem, hogy a többi mágusszülő minden másnap dermedtséget bocsátott volna rám. A varázslógyerekek többsége tízéves korára el tudja hárítani a szülei kényszerítőigéit, ám ha én négyévesen visítva tiltakoztam a lefekvés ellen, háromórányi altatódalt kaptam instant altatóige helyett. Amikor hétéves koromban rúgkapáltam dühömben, megértés, szabad tér és türelem volt a válasz, annak ellenére, hogy üvöltőpárbajra és jókora adag nyugtatófőzetre számítottam. Ezt a módszert amúgy nem javaslom – bár visszatekintve belátom, időnként tényleg rám fért volna némi csillapítófőzet –, de az egyértelműen kiderült, hogy nem tudom blokkolni anya varázslatait, legalábbis ösztönösen nem, márpedig most szinte kizárólag ösztönből működtem.

Anya varázslata ugyanakkor kellemes érzést keltett bennem, hiszen eleve arra szolgált, hogy javítsa az állapotomat, én pedig készséggel átadtam magam a megkönnyebbülésnek. Mire kievickéltem belőle, ki is törölte a fejemből a varázsige első sorait, és a jelentősen jobb közérzet ráébresztett, hogy hihetetlenül ostoba dolgot készültem elkövetni.

Mégsem voltam hálás a segítségéért. Csak súlyosbította a helyzetet a tudat, hogy tökéletesen igaza volt. Miután elengedett, önkéntelenül is higgadt maradtam, nem rohantam ki az esőbe, ugyanakkor elviselhetetlen szörnyűségnek tűnt számomra beszélni az érzéseimről vagy kifejezni a hálámat anyámnak, amiért megmentett a széthullástól és megakadályozta, hogy felrobbantsam a kommunát, talán fél Walesszel együtt. Más kiutat kellett találnom, ezért előszedtem a szútrákat a könyves táskámból.

Anya átsétált a jurta túlsó végébe, és háttal nekem mosogatni kezdett, hogy kicsit békén hagyjon. Egy idő után aztán visszanézett, látta, hogy olvasok, és – azon a hőn imádott és szenvedélyesen gyűlölt – békéltető hangján megszólalt:

– Mit olvasol, kicsim?

Persze nagyon szívesen és büszkén megmutattam volna neki a kincsemet, de inkább csak durcásan motyogtam az orrom alatt:

– Aranykő-szútrák. Az iskolában szereztem őket… – Be sem tudtam fejezni a mondatot, mert anya olyan hangot adott ki, mintha valaki többször is megszúrta volna, és leejtette a földre az elmosott tányért. Döbbenten bámultam, ő is rám meredt, szeme hátborzongató dermedtséggel dülledt ki, aztán térdre rogyott, tenyerébe temette az arcát, és a padlóra rogyva szó szerint állatias hangon felüvöltött.

Pánik uralkodott el rajtam. Körülbelül olyan hisztériás állapotba került, mint én fél órával korábban, de nekem ott volt ő támaszként, én viszont hiába álltam mellette, legfeljebb akkor segíthettem volna, ha egy sereg malifikária támad rá. Fogalmam sem volt, mit tehetnék. Kétszer is körbefutottam a jurtát, vadul kutattam, végül kerítettem neki egy pohár vizet. Könyörögtem, hogy hajtsa fel, és mondja el, mi baja van. Ő tovább nyüszített. Felmerült bennem, hogy talán a mosogatószerből nyelt, és ki akartam mosni belőle a mérget, de nem találtam semmit, ezért a totálgyógyítás mellett döntöttem, csak nem volt hozzá elég manám. Jobb híján terpeszugrásokkal gyűjtöttem valamennyit, miközben anya végig zokogott. Úgy nézhettem ki, mint egy tomboló idióta.

Anyának kellett magát kirángatnia a furcsa állapotból. Párszor nyelt egy nagyot, majd így szólt:

– Nem, nem!

Zihálva abbahagytam a tornát, letérdeltem előtte, és megragadtam a vállát.

– Anya! Mi történt? Mondd el, mit tegyek! Bocsánat! Sajnálom! – Mindent megbocsátottam neki, azt is, hogy nem szereti Oriont, hogy távol akart tartani tőle, és azt is, hogy javított a közérzetemen. Semmi sem számított, csak hogy abbamaradjon az őrület, mert úgy éreztem, mintha a félig megírt varázslatom valahogy már elkezdte volna szétbontani alattam az egész világot.

Anya lassan, szinte nyöszörögve szívta be a levegőt, majd így szólt:

– Nem, drágám. Ne! Nem neked kell bocsánatot kérned, hanem nekem. Én tehetek róla. – Behunyta a szemét, és megmarkolta a vállamat, nehogy valami baromságot ejtsek ki a számon, mondjuk, azt, hogy minden rendben. Végül folytatta: – Elmondom. El kell mesélnem. De előbb muszáj kimennem az erdőbe. Bocsáss meg, drágám! Ne haragudj rám! Bocsáss meg! – Úgy mozgott, mint egy öregasszony, ahogy lassan felkászálódott a padlóról, és kibotorkált a zuhogó esőbe.

Leültem az ágyra, és magamhoz öleltem a könyvet, mintha plüssmackó lenne. Még mindig igyekeztem elnyomni magamban a pánikot, ami csak azért nem temetett maga alá, mert hozzá voltam szokva, hogy anya gyakran megy ki az erdőbe, és mindig nyugodtan, gyógyultan és gondoskodóan tér vissza onnan, ezért a lelkem mélyén bíztam benne, hogy ezúttal is felfrissülve jön vissza. Ugyanakkor ilyesmi még soha nem történt, eddig mindig csak én idéztem elő a rossz dolgokat. Amikor egy óra elteltével visszatért, majdnem elsírtam magam. Annyira át volt ázva a ruhája, hogy a redők nedves zsebkendőkhöz hasonlóan tapadtak a lábára, elöl végig sár borította, még az arcát is, mintha sokáig a földön feküdt volna. Mérhetetlenül megkönnyebbültem, hogy újra látom, és semmi mást nem szerettem volna, csak átölelni.

Ő viszont megelőzött:

– Muszáj elmondanom. Most. – Azon a mély, réveteg hangon beszélt, amit csak a fő arkánumok bevetésekor használt: ha olyan varázsló kereste fel, aki valamilyen borzalomból próbál gyógyulni, durva átokból vagy mágikus kórságból, ő pedig felsorolta neki a tanácsait, csakhogy ezúttal saját magának tartozott beszámolóval. Egy pillanatra megfogta és markába szorította a kezemet, majd lejjebb billentette az arcomat, és afféle búcsúcsókot lehelt a homlokomra. Már-már azt vártam, hogy bevallja: évek óta csak hitegeti magát, mert a végzetem tényleg elkerülhetetlen, be kell teljesítenem a halálról, szenvedésről és pusztításról szóló próféciát, amely kicsi koromtól a fejem fölött lebeg, és nincs más megoldás, mint örökre búcsút mondanunk egymásnak.

Végül megszólalt:

– Apád ősei egy Aranykő-enklávéhoz tartoztak.

– Egy szútrákkal épített enklávéhoz? – kérdeztem ziháló suttogással, és nem is kérdeztem, inkább kijelentettem. Tudtam, hogy apám rokonai, a Sarmák valaha egy enklávéban éltek – egy ősi észak-indiai, szigorúan manaelvű enklávéban –, amely pár évszázada, a brit megszállás idején veszett oda. Az Aranykő-szútrák ősi szanszkrit varázslatok voltak, és köztudott, hogy az ősidőkben jó pár enklávé felépítéséhez felhasználták őket azon a féltekén. Ez a sorsfordulat furcsa, de nem is annyira szerencsétlen véletlennek tűnt. Én mégis féltem: éreztem, hogy valami rettenetes dolog fog történni.

– A legtöbb enklávét maliával építik – közölte anya. – Nem ismerem pontosan a folyamatot, de ha belépsz egy ilyenbe, egyértelműen érezhető, már ha engeded, hogy hasson rád. Minden enklávéra igaz ez, az Aranykő-enklávékat leszámítva. Apád sokat mesélt róluk.

– De hát ez jó hír! – vetettem közbe, magas, könyörgő hangon, és afféle felajánlásképpen felemeltem a szútrákat. – Az ilyenek építéséhez nem kell malia, anya! Elolvastam az egészet. Még nem tudom minden sorát használni, de biztos vagyok benne, hogy… – Anya arca eltorzult, ahogy ránézett a gyönyörű könyvre. Vonakodva fölé emelte az ujjait, mintha nem bírna hozzáérni, és végül a borító megsimítása nélkül ökölbe szorította a kezét.

– Ardzsunnal egy új arany enklávét akartunk építeni – vallotta be. – Hittünk benne, hogy ha mutathatunk az embereknek egy jobb… – Elhallgatott, majd újrakezdte. Átláttam, mi zajlik benne, hiszen ő is mindig azt tanácsolta az embereknek, hogy szabadkozás nélkül kérjenek bocsánatot, legfeljebb számonkérés hatására kezdjenek mentegetőzni. – Létre akartunk hozni egy arany enklávét. Égre-földre kerestük a szútrákat – tette hozzá, és ekkor már talán kezdtem kapiskálni, mire céloz, mégis kiüresedett a fejem, illetve megtelt fehér zajjal. – Valami azt súgta, hogy leginkább az iskola könyvtárában találhatjuk meg. Drágám, annyira sajnálom! Egy hívóigét alkalmaztunk. Magunkhoz hívtuk a szútrákat, és nem rendeztük el a fizetséget.

2. fejezet
London kertjei

– Azt hittük, kudarcot vallottunk – vallotta be anya. – Hogy a könyv elveszett vagy tönkrement.

Addigra már visszaültem az ágyra. Még mindig szorongattam a szútrákat. Talán az lett volna a biztos megoldás, ha elégetem a könyvet, de abban a pillanatban úgy éreztem, arra az egy dologra támaszkodhatok a világmindenségben.

Nem tudtam biztosan, mit hallottam volna szívesebben: ezt a szörnyű igazságot, vagy azt a beismerést, hogy anya totál másmilyennek képzelt, és időközben be kellett látnia, mégsem rángathat vissza a gonoszság útjáról. Egész életemben készültem rá, hogy valaki majd a fejemhez vágja ezt. Ha megtörtént volna, legbelül biztos összeomlok, de már fel voltam készülve. Arra viszont nem lehetett felkészülni, hogy anya egyszer bevallja, hogy apával együtt… megfogalmazni sem lehet, mi történt.

A hívóige leginkább a készítő-javító varázslatra hasonlít. Minden nyelven van egy alapverziója, amelyet tovább lehet csiszolgatni attól függően, hogy mit kérünk, és mit kínálunk cserébe. Hívóigével szinte bármit magunkhoz idézhetünk, amit csak akarunk – akár vonakodó áldozatokat is –, feltéve persze, hogy a kívánt dolog létezik. De mindig fizetni kell érte, méghozzá többet annál, mint amit az átlag varázslók tisztességes piaci árnak neveznének. Ha túl kicsinyes ajánlatot teszünk egy hívóigéért cserébe, és nem használunk elég manát, vagy nem hozunk elég nagy áldozatot, minden belefektetett értéket elveszítünk, és fuccsba megy az egész idézés.

Ugyanakkor máshogy is magunkhoz idézhetjük a kívánt dolgot, mana befektetése és áldozathozatal nélkül, nyitva hagyva a fizetség kérdését, és ebben az esetben minden létező kincsünket felajánljuk, akár az életünket is. Vagy, mint ebben az esetben, egy embert, aki az idők végezetéig üvöltözik majd egy bendőszáj gyomrában, amíg a társa egyedül, zokogva mászik ki a Solomancia kapuján, hogy magányosan hordja ki és nevelje fel a gyerekét.

És annak a gyereknek az életét is felajánljuk. Azt a kis sejthalmazt, aki annyira függ az anyatesttől, hogy a szülők szinte tudtukon kívül vonják bele az ajánlatba. Egy terhelt lélek lesz belőle, ahogy dédanyám jóslatában olyan plasztikusan meg volt fogalmazva. Az ilyen gyereket születésétől fogva egyfajta családi jelzálog nyomja, afféle irgalmatlan gyilkos erővel teletöltött edény ő, akinek förtelmes sorsát temérdek gyilkosság és pusztítás határozza meg, a szülő tiszta idealizmusának ellenpontjaként. Mindnyájan együtt fizetik meg az árat, hogy egy napon a gyerek megkapja a lehetőséget, egy morzsányi esélyt arra, hogy a felugorva lekapja a varázskönyv egyik példányát az iskolai könyvtár valamelyik polcáról, és ezzel beteljesítse szülei világmegváltásról és szabadságról szőtt álmait.

Még mindig öleltem a szútrákat, és akaratlanul is újra meg újra megsimítottam bőrfelület dombornyomásos mintáját. Tudtam, hogy talált pénz, a leghatalmasabb szerencse, amelyben valaha is részesültem. Emiatt csak még jobban ragaszkodtam hozzájuk, nem is firtattam, miért pont nálam kötöttek ki. Most viszont kiderült, hogy az életemmel fizettem értük, és nem saját elhatározásból. Megfizettem érte életem legborzalmasabb pillanatában, amikor szembeszálltam a könyvtár utolsó állványa mögött ólálkodó bendőszájjal, miután azzal a bizonyos ugrással lekaptam a szútrákat a polcról. Hozzám került a szüleim maradék adóssága.

Talán akkor másképp is dönthettem volna. Nem volt muszáj megküzdenem a bendőszájjal. Elengedhettem volna, rászabadíthattam volna többtucatnyi elsősre. Azzal a gyáva húzással visszafizethettem volna a szüleim vakmerőségéből eredő adósságot, beküldhettem volna egy falkányi sikítozó gyereket a tízezer évig fortyogó pokolba, helyrebillentve a mérleg nyelvét. Ám én úgy döntöttem, hogy magam sikítozom. Nem szívesen gondoltam vissza arra a napra, de végül elborítottak az emlékek, és émelyegve dideregtem a kiságyon, még a bőröm is nyirkossá vált a feltörő érzelmektől. Úgy éreztem, hogy az agyam egy része mindig, egész hátralévő életemben ott fog sikoltozni a bendőszáj belsejében.

Ezért mondtam Orionnak, hogy nem rohanhatunk neki Türelemnek, fel sem merült bennem a harc lehetősége. És elképzelhető… hogy ezért lökött ki. Mert megmondtam neki, hogy képtelenség, hogy én képtelen vagyok rá, ezért jobbnak látta, ha megment tőle. Tudta, hogy soha többé nem vagyok képes szembenézni azzal a borzalommal. Még az sem kizárt, hogy ő is a fizetség része volt.

Lenéztem az ölemben heverő, teljesen kifizetett szútrákra. Annyira imádtam azt a könyvet! Akár az egész életemet kész lettem volna rá alapozni. Hirtelenjében úgy éreztem, hogy örökségül kaptam mindent – a jövőre vonatkozó terveimet, az arany enklávéról szőtt álmaimat –, nem pedig a saját döntéseimből következtek. Szívesen haragudtam volna emiatt, meg voltam győződve róla, hogy jogos az indulatom.

Ezzel anya is egyetértett. Szinte ítéletre várva állt előttem. Biztos azt mondta volna, hogy ha óriási sebet okozunk másoknak, mellékes, milyen szándék vezérelt. Osztoznunk kell a fájdalmukban és a haragjukban, amennyiben helyre akarjuk hozni a kapcsolatunkat. Csakhogy én sem fájdalmat, sem haragot nem éreztem. Nem arról volt szó, hogy anya és apa maguk helyett engem raktak fel egy áldozati oltárra – mindketten súlyosabb árat fizettek, mint én, és akkoriban még a létezésemről sem tudtak, ezért nem is ajánlhattak fel.

De el sem tudtam képzelni, mit érezhetnék harag helyett. Zsigeri szinten még mindig kételkedtem a lelepleződött igazságban. Nem gondoltam persze, hogy anya hazudik, vagy csak kitalálta az egészet, inkább arról volt szó, hogy ezt egyszerűen el sem tudtam képzelni róla. Képes volt megbántani vagy felbosszantani. A fél gyerekkorom azzal telt, hogy nyaggattam, vigyen el egy enklávéba, de ő ellenállt: még úgy sem hajlott az alkura, ha az életemet mentette volna meg vele, noha elszántan óvott, akár a saját élete árán is. Ilyesmit azonban még csak nem is feltételeztem volna róla. Képtelenségnek tűnt, hogy a hátam mögött, a beleegyezésem nélkül csalinak használt egy hívóigéhez. Előbb vágta volna ki a saját szívét.

Ez persze továbbra is igaz volt rá, és lényegében meg is tette, ettől függetlenül kaotikus érzések kavarogtak bennem. Ha valakit elüt egy teherautó, édes mindegy, hogy a fék romlott el, vagy a sofőr hibája, bár jelen helyzetben nem teherautóról volt szó, sokkal inkább egy csillagról, amely a fizika törvényeit megszegve összeomlott, és elpusztította a bolygómat.

– Gondolkoznom kell – közöltem. Szó szerint értettem. Alig forogtak a kerekek az agyamban. Annyira nem tudtam értelmezni a helyzetet, hogy megbénultam, elment a hangom, és érzelmileg teljesen lezsibbadtam. Drágaság felkúszott hozzám a párnám mellé rakott kis fészkéből, és vigasztaló kis kupacként összegömbölyödött a vállamon. Ő sem tudott rám hatni. Nem csillapításra vagy vigaszra volt szükségem. Nem búslakodtam, hanem eltévedtem a hegyekben, és nem volt nálam iránytű.

Anya ezt szinte parancsnak vette.

– Kimegyek a fürdőházba – mondta, és nyomban távozott. Nem tudtam, jólesik-e a távozása, de azt sem éreztem egyértelműen, hogy marasztalnom kell. Végül elment, és magamra hagyott a jurtában.

Még mindig zuhogott. A tetőlyuk fedelét javítani kellett volna, mert az egyik öltésnél kicsit szivárgott. Anya általában gondosan karbantartotta a környezetét, de végül is az elmúlt négy évet azzal töltötte, hogy próbálta kideríteni, él-e még egyetlen gyermeke. Néztem, ahogy a kövér esőcseppek lassan felhalmozódnak, majd lágyan legurulnak a tetőről. Anya gyerekkorom csaknem felében megpróbált megtanítani meditálni, megtalálni a belső békét. Egyszer sem sikerült igazán. Most viszont komplett fél órán keresztül bambán meredtem a beszivárgó esőre, bár a belső békét így sem találtam meg. Nem nyugvópontra jutott az elmém, hanem megtelt fehér zajjal.

A tompa tétlenség ereje egy hónapig még biztosan odaszögezett volna arra a helyre, hiába próbáltam valami érzést kicsikarni magamból. Csakhogy a tétlenség esélyt sem kapott.

– Aha, szóval tényleg itt ülsz az isten háta mögött! – szólalt meg egy hang. – Nem akartam elhinni neki.

Beletelt pár pillanatba, mire felfogtam, hogy hozzám szólt valaki. Soha senki nem jött be a jurtánkba azért, hogy velem beszélgessen. Ha benéztek, és nem találták anyát odabent, inkább szótlanul odébbálltak, hacsak nem életmentő segítség kellett, mert akkor rám förmedtek, hogy merre van, én pedig makacsul levegőnek néztem őket, amíg el nem kullogtak. A következő pillanatban aztán rájöttem, hogy a hang ismerős. Liesel. Egy újabb vontatott pillanat után a hang irányába fordítottam a fejem, és bambán rámeresztettem a szemem.

Ott állt a jurta ajtajában, és engem nézett. Alig egy hete találkoztunk utoljára a Solomancia kapujában, olyan kinyúlt rongyokban, amilyeneket mindnyájan viseltünk a záróvizsgán. Ezúttal viszont szinte bulihoz öltözött: vékony, térdig érő ruhát viselt, oldalán néhol gyöngyházasan fénylő rávarrásokkal. Lassan összeállt a fejemben, hogy az amfiszbéna-pikkelyek csillámlanak rajta. Orion szerezte neki őket, hálából azért, mert megcsinálta az összes javító házi feladatát. Azóta Liesel vékony ezüstréteget és malachitgyöngyöket tett rájuk, minden bizonnyal valamilyen védőfurfanggal megerősítve. Szőke haja csiszolt fémként ragyogott, az eltelt idő alatt tizenöt centit nőtt, és természetellenesen tökéletes loknikba rendeződött, mint egy megelevenedett glamúrmodellnek, aki egy 1940-es évekbeli plakátról lépett le. A londoni enklávéban szerzett magának helyet – ilyesféle kiváltságok illették meg az évfolyamelsőket –, és nyilván minden eszközt is megkapott a bombázó külső kialakításához.

Fintorogva verte le a sárkérget, amely vakmerően és mohón tapadt makulátlan fehér cipőjére, és belépett a jurtába. Kissé hitetlen arckifejezéssel nézett körül, és még jobban megrökönyödött, amikor észrevette, hogy a tetőcsúcs felől becsurog az esővíz.

– Te itt laksz? – kérdezte.

– Te meg mit keresel errefelé? – vágtam vissza válasz helyett. Az elmúlt héten még a tömény bánat és zavarodottság ellenére is többször és viharosan elárasztottak az emlékek, hogy miért is utáltam annyira a jurtát. Ezeket azonban abszolút nem akartam megosztani Liesellel. Nem azért, mert utáltam. Az ember nem utálja a gőzhengereket, sőt, egy-egy ilyen eszköz fantasztikusan hasznos lehet, például amikor azt kell megoldani, hogy ötezer gyerek megmeneküljön egy még nagyobb létszámban támadó malifikáriaözön elől, és ő egy ilyen felelősséget vállalt magára mindnyájunk érdekében. Egyszerűen csak arról volt szó, hogy az ember nem szívesen folytat őszinte beszélgetést egy ilyen gőzhengerrel, főleg ha attól tart, hogy bármikor ellene fordulhat és rátámadhat.

– Szerinted mit? – Mintha provokálni akart volna. – London bajban van. Szükségünk van rád.

Nem feleltem, de az ábrázatom valószínűleg árulkodott a hozzáállásomról, főleg arról az erős érzésről, hogy jobban szeretném, ha elhúzna a büdös francba. Ugyanakkor kíváncsi lettem London balsorsára, és érthetetlennek találtam, hogy pont rám van szükségük – hiszen erős vagyok ugyan, de a világ egyik legerősebb enklávéjánál biztosan nem tudok többet –, és miért hiszi, hogy egyáltalán érdekel ez az ügy.

Liesel kissé összevonta a szemöldökét, és leereszkedően magyarázni kezdett.

– Megint lecsapott Bangkok pusztítója. A záróvizsga napján, mialatt mi kifelé ugráltunk a suliból, Saltát és Londont is megtámadták. Saltából nem maradt semmi… kétszáz varázsló lett oda. Londonban is minden második pajzs megsemmisült. Te meg itt ázol egy tető alatt – tette hozzá mélységes megvetéssel.

Még én is majdnem elhittem neki: nevetséges ez a begubózás, amikor a nemzetközi varázslókörökről szóló legfrissebb híreket kellene szorosan figyelemmel kísérnem. Nem mintha az átlagembernek bármilyen világrengető esemény miatt aggódnia kellett volna. Maga Bangkok és Salta városa érintetlen maradt, és ha lett volna tévém, amit bekapcsolhatok, nyomát sem láttam volna benne semmilyen londoni katasztrófának. Az enklávék általában a mundánok számára észrevétlenül alakultak és semmisültek meg. Az enklávéépítésnek pont az a lényege, hogy a mágusok leválasztják magukat a mundán világról. Az űrben létrehozott szép, biztonságos, védett terekben nehezebben éri utol őket a valóság, vagyis zavartalanul kreálhatják furfangműveiket, például látványos páncélruháikat, és malik vagy egyéb kellemetlen dolgok sem fenik a fogukat a gyerekeikre.

Liesel mentségére legyen mondva, a legtöbb varázsló szemszögéből, így az enyémből is, nagyon is kiemelkedő hír volt, hogy sorra támadták és semmisítették meg az enklávékat körülöttünk. Komoly kifogásaim voltak az enklávék rendszere ellen, és eltökéltem, hogy egyikhez sem fogok csatlakozni, de ettől még nem néztem jó szemmel, hogy egy elmebajos malifikár itt is, ott is módszeresen szétzúzza őket, és rengeteg, egyébként ártatlan ember esik a lángoló romok közé vagy az űrbe.

Ez azonban korántsem volt elég ahhoz, hogy tenni is akarjak ellene. A lyukas tető ellenére is szívesebben ücsörögtem ebben a szép és békés erdei jurtában, mint hogy beleártsam magam abba a mocskos ügybe.

– Sajnálom, de Londonnak meg kell védenie magát – közöltem.

– Vagyis szép lassan téged is belep a penész, mint ezt a házat – gúnyolódott Liesel. – El, te nem vagy ide való.

– Konkrétan ki küldött ide? – kérdeztem.

– Liu. Ki más? – vágott vissza Liesel, szó szerint értelmezve a kérdést, majd meglendítette a karját, hogy végigmutasson rajtam és nyilvánvalóan abszurd létezésemen. – Másképp honnan tudhatnék rólad? Azt hittük, hogy Lake-kel együtt odavesztél.

Dermedten bámultam Lieselt, és úgy éreztem, elárultak. Meg kell hagyni, Liesel volt a tökéletes követ, ha Liu szántszándékkal olyasvalakit akart választani, aki akár erőszakkal is kirángat egy gödörből, és ugyanazon a kontinensen él.

– Kizárt, hogy rajtad keresztül kér fel London megmentésére.

– Nem. Ő csak elárulta, hogy élsz, és egy kommunában dekkolsz, ahol se áram, se vezetékes víz nincs. Ebből az is egyértelműen kiderül, hogy megbolondultál.

– Többet szoktál elérni, ha sértegeted azokat, akiktől szívességet kérsz? – érdeklődtem, nem is annyira indulatosan, inkább lenyűgözött kíváncsisággal. Szerencsésen időzítette a látogatást: még mindig nem tudtam haragudni, inkább szinte megigézett a pofátlansága. El sem tudtam képzelni, milyen megfontolásból keresett fel, hacsak nem arra számított, hogy rablóból lesz a legjobb pandúr.

– Nem szívességet kérek tőled – pontosított Liesel. – Ma reggel egy bendőszáj áttört a pajzsainkon. Egy igazi behemót. A tanácsteremből visszatartják, de már nem sokáig. Ha egyszer bejut oda, Londonnak vége. Senki nem hajlandó segítséget küldeni. Mindenki a saját irháját félti. Na? – Kissé ellenséges hangon fejezte be. Eközben nekem a gyomrom is felfordult, aztán nyamvadt kis csomóvá zsugorodott, mint a túldagasztott kenyértészta.

Ez igazi katasztrófához vezetne, akármit is érzek az enklávék iránt: ha a londoni enklávé, mely az egyik legnagyobb és legerősebb a világon, a hatalmas manakészletével együtt egy bendőszáj gyomrában végezné. A mohó szörny attól az egyetlen gigantikus lakomától majdnem akkorára nőne, mint Türelem. Közben a malifikár, aki sorra trancsírozza szét az enklávék védelmét, szabadon felkészülhet egy következő támadásra. Hát ezt nevezem legyőzhetetlen csapatnak! Ráadásul hiábavaló lesz minden erőfeszítésem, amellyel ellenálltam a pusztításról és katasztrófáról szóló prófécia beteljesítésének, ugyanis, ha egy ilyen helyzetben tétlen maradok, ez a két ellenség helyettem is beteljesíti a sorsomat.

Persze még ezután sem éreztem elég ösztönzést. Semmi kedvem nem volt megmérkőzni egy bendőszájjal. Orionért megtettem volna, de a legkevésbé sem akartam belőle kenyérkereső munkát csinálni. Mindenkinek az volt a legszörnyűbb rémálma, hogy egy bendőszáj bendőjében végzi, de én sokkal titkosabb és konkrétabb okok miatt iszonyodtam. Tudtommal rajtam kívül csak egy varázsló került ki élve egy bendőszájból: Sanghaj dominusa.

Pontosabban… én valóban túléltem, de a bendőszáj elpusztult. Ha ezt is figyelembe vesszük, akkor én vagyok az egyetlen, aki egymagában végzett egy bendőszájjal. Még a legendás, kétes történelmi hitelességű krakkói incidens során is egy hétfős kör szállt szembe a szörnnyel, és Sanghaj megtisztításához is több mint negyven varázslóra volt szükség, akik közös erővel gyűjtöttek manát a kísérlethez. Sőt, ami azt illeti, én két bendőszájjal is végeztem. A második, aprócska szörny a záróvizsga alatt mászott be az iskolába, a mézesbödön-csalétek bűvöletétől hajtva – és Liesel a saját szemével látta a végzetes küzdelmet. Ezért jött el hozzám ő maga segítséget kérni.

Tehát nem buzdítás volt, hanem lökdösés: ki akart mozdítani a kátyúból, amelybe beleestem. – Micsoda ellenállhatatlan ajánlat! – igyekeztem hárítani. – Pont erre vágytam: az életemet kockáztatni a londoni enklávéért. Miből gondolta a tanács, hogy igent fogok mondani?

– Nem kértük ki a véleményüket. Szerinted volt időnk egyeztetni velük? – kérdezte Liesel. – Mi magunk döntöttünk úgy, hogy felkeresünk.

– Miért beszélsz többes számban?

– Alfie és Sarah is itt van. Megkértem őket, hogy várjanak. – Liesel ingerülten mutatott a kommuna távolabbi része felé. – De miért olyan fontos ez? Foglaljuk szerződésbe, hogy mit kérsz fizetségként? Korábban soha nem fogadtál el semmit. Remeteként akarod leélni az életed Lake halála után? Ne gyerekeskedj! Valaki épp szétrombolja a világ enklávéit, és egy bendőszáj garázdálkodik Londonban. Ki az, aki egy ilyen helyzetben bekuckózva szomorkodik? Ő biztosan nem tenne ilyet.

Felháborodva felálltam – most nem ütöttem be a fejem a tetőbe, de csak hajszálon múlt –, mire Liesel karba fonta a kezét, farkasszemet nézett velem, és tapodtat sem hátrált. Szokás szerint aljas és zseniális húzással próbálkozott, vitába sem tudtam szállni vele. Orion biztosan rohant volna segíteni nekik, ha életben marad. És akár életben is maradhatott volna – ha én valamit máshogy csinálok, ha nem pánikolok be, hanem ráveszem, hogy meneküljön. Akkor, amikor legutóbb szembe kellett volna szállnom egy vérszomjas bendőszájjal.

Nem tudtam válaszolni. Lieselnek igaza volt, mégis annyira szívesen felpofoztam volna! Mindenesetre hamar rájött, hogy ő győzött; kurtán bólintott, megfordult, és kiment a jurtából, hogy odakint várjon rám.

Pár pillanatra egyedül maradtam a szabálytalan csöpögés háttérzajával. Aztán megfordultam, és lenéztem az ágyon heverő szútrákra: a borító selymesen csillogott a félhomályban. Lehajoltam, magamhoz vettem a könyvet, gondosan visszacsomagoltam a ládába, amit szintén ringattam egy kicsit. Visszahoztak a varázslat idézőjéhez, csakhogy anya nem tudott velük mit kezdeni. Nem a gyógyítást szolgálták. Az utolsó igéhez akkora manakapacitás kellett volna, hogy fel nem tudtam fogni, rajtam kívül ki tudná bevetni, és hogyan.

Én vajon be tudom vetni a szútrákat? Már ebben sem voltam biztos, de a nagy londoni csatába értelmetlen lett volna elvinni a könyvet. Sőt, rájöttem, hogy ha engedek a hívásnak, azt nagyrészt önzésből fogom tenni. Úgy legalább tovább halogathatom a döntést.

– Itt maradtok anyával – mondtam a könyvnek, mivel közben megszoktam, hogy beszélgetek a szútrákkal. – Tudom, hogy ha szépen kérem, vigyázni fog rátok, amíg vissza nem jövök.

Más körülmények között sokkal többet is mondtam volna – nagy idegességemben bevallottam volna, mennyire sajnálom, hogy egy percre is magukra hagytam őket, elhebegtem volna nekik a terveimet, és igyekeztem volna maradásra bírni őket. De most nem ment. Ha bosszúból úgy döntenek, hogy eltűnnek, akkor egyáltalán nem kell döntenem. Nem kívántam ezt, illetve annyira mégis, hogy megtegyem, amire készülök. Még egyszer megsimítottam a fedelet, majd a szútrákra csuktam, és odavittem őket az asztalhoz, ahol egy esőtől védett helyen biztonságba helyezhettem őket.

Végül üzenetet írtam anyának egy cetlire: A londoni enklávé bajban van, megyek segíteni nekik. Majdnem ennyiben hagytam. Eszembe jutott, hogy bosszút állhatnék az üzenetéért, miszerint óvakodnom kell Orion Lake-től. Még mindig belém szúrt a fájdalom, amikor belegondoltam, hogy rajtam kívül senki sem hiányolja Oriont az eltűnése után, mármint a személyét, nem az erejét. Persze egy rövid üzenet nem elégített volna ki annyira, mint anyám fejéhez vágni, mennyire rosszulesett az Orionról alkotott véleménye azok után, hogy neki is súlyos bűn nyomta a lelkét. Szívesen összegyűjtöttem volna az összes nyomorúságomat, hogy egyetlen gőzölgő köpetként a papírra vessem.

De nem bírtam megtenni, holott többé-kevésbé úgy éreztem, tartozom ennyivel Orion Lake-nek. Egy darabig még bámultam az üzenetet, és valamiféle bosszúról ábrándozva próbáltam visszanyelni a keserű neheztelést, végül csak ennyit fűztem hozzá: Nemsokára visszajövök. Szeretlek! El.

Amikor a kijárat felé fordultam, Drágaság ott ült a küszöbön, a borús égbolt háttere előtt izzó bundával, és sokatmondóan nézett rám.

– Téged sem lenne sok értelme csatába vinni – közöltem vele, ő viszont odarohant hozzám, felmászott a lábamra, ráugrott a ruhám alsó szegélyére, onnan pedig egészen a zsebemig húzta magát. Beledugtam a kezem, mire ő aprócska, meleg gombócként eltökélten összekucorodott. – Na jó, legyen! – sóhajtottam. Nem volt szívem kivenni és lerakni.

Liesel türelmetlenül várt a sáros ösvényen, egy különös tárgy oltalmában, amely a mundánok szemében esernyőnek akart látszani, de igazából vízelhárító furfangtárgy volt. Az én fejem fölé is átbillentette, és a cseppektől totálisan védetten sétáltunk le a dombról.

Alfie és Sarah lent, a kommuna főépületei között várt, és igyekeztek elbűvölni a helyieket. Nagyon furcsa volt újra látni őket legkevésbé sem praktikus, elbűvölő öltözékükben, amelynek már a lakókocsi-parkolótól idáig tartó séta alatt be kellett volna koszolódnia. A testtartásuk is furcsa volt, természetellenesen kihúzták magukat, arcukat merev mosoly uralta. Eleinte azt hittem, csak pózolnak a mundánok előtt, hiszen Alfie és Sarah gyerekként szinte soha nem merészkedett ki a való világba. A mundánok társasága megnehezítette a varázslást és a furfangoskodást, és el tudtam képzelni, mekkora kihívást jelent ez az enklávistáknak, akik még az esőtől is a közös manájuk segítségével védték meg magukat, holott szükség esetén egy esernyő is megfelelt volna.

De amikor megláttak minket, Alfie olyan lendülettel fordult felém, hogy ráébredtem: kétségbeesetten őrzi a látszatot, de igazából vibrál benne a feszültség.

– El, de örülök, hogy látlak! – mondta első hallásra enyhe, kellemes meglepettséggel, engem viszont nem tudott megtéveszteni. Sejtettem, hogy a hisztérikus kiborulás küszöbén áll, a hangja is kellemetlenül harsányan nyikorgott. – Liesel mondta már? Bocs, hogy elmarjuk tőletek! – Mosolyogva fordult oda Philippához, az egyik megbabonázott mundánhoz, mint hajdanán, amikor lecsapott a Solomancia egyik ebédlőasztalára, ahol csak lúzerek ültek, hogy átvigyen valakit a saját csapatához. Velem is rendületlenül próbálkozott, de egyszer sem akadtam horogra, akármilyen eredményesen nyomultak az enklávisták másnál.

Philippa viszont most itt volt, hogy kisegítse. Értetlenül rám nézett: ugyan miért pont engem ezek akarnak a szédületesen előkelő emberek? Aztán kinyögte:

– Biztos kibírjuk valahogy. – A hangjából áradó gúny arra utalt, hogy nincs nagy véleménye Alfie ízléséről. Szerintem kifejezetten örült volna, ha küldetésem végén egy jelöletlen gödörbe dobnak.

Alfie-nak nem kellett több bátorítás, és helyesen ráérzett, hogy én is szívesen otthagyom Philippát. Nyújtotta is a kezét, hogy elhúzzon onnan. Csak neheztelően néztem rá, de a tétlenségem most az ő malmára hajtotta a vizet. Végül is miért fáradtam volna le a dombról, ha nem megyek el velük? Szóval elmentem.

A járművük egy beton parkolóhelyen várakozott, és pont olyan furcsán festett, mint ők. Az igazi előkelő mundánok – akik elég gyakran látogatták a kommunát – Land Roverrel vagy otromba lakóautókkal érkeztek, durva farmerben és tiszta edzőcipőben. Az ő autójukban viszont egy Edward korabeli versenyautó és egy 1930-as évekbeli amerikai gengszterautó kereszteződött, az orra nevetségesen hosszú, ugyanakkor gömbölyded volt, az utasterében pedig első ránézésre csak egy ember fért el kényelmesen.

Ám miután a versenyautó egyik ajtaja felnyílt, és beültünk, kiderült, hogy teljesen megfelel a mérete, bár négyünknek kellett belezsúfolódnunk. Persze nem azért, mert Narniába vagy a TARDIS-ba huppantunk át. Igazi teret nem lehet alkotni, semennyi mana árán sem, és még ha át is lendültünk kis időre az űrbe – azaz közös megegyezés szerint a végtelenbe –, az közel sem ideális hely egyetlen élő embernek sem. Ha az enklávék bővíteni akarták a rendelkezésre álló helyüket, rendszerint nagy luxuslakásokat vásároltak fel a közelükben, és belső használatra kölcsönvették őket, de minél távolabb voltak fizikailag, annál többe került a kölcsönzés. Még a londoni enklávé sem pazarolt volna egyetlen manamorzsát sem arra, hogy megépítsen és használjon egy olyan autót, amely távolságtól függetlenül valami hatalmas térbe lendít ki minket.