AMTAK E-KÖNYVEK

Móra Ferenc

Csilicsali Csalavári Csalavér

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-50-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér többezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Csilicsali Csalavári Csalavér

Tartalom

Csilicsali Csalavári Csalavér

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

Szerencsés foghúzás.

Szól a telefon.

A koma-bácsika.

Az igazlátók.

Csalavér látogatóban.

Sas úr levizsgázik.

Az őzgerinc.

Csengetyűs Cselefendi.

Borz deák elveszti a fejét.

Csalavér borbélyságra adja magát.

Üvöltő herceg zongorázik.

HARMADIK RÉSZ.

Takaros kis familia.

Tollkereskedés a fülesbagolyhoz.

Dínom-dánom napok.

Szánom-bánom hetek.

A tollas róka.

Nagyeszű Cselefendi.

Az adószedő.

Csalavér kútba esik.

Csalavér végrendelete.

Búvárok és csukák.

ELSŐ RÉSZ

Nyakigláb halászmester, a gólya, nagyon nehéz mesterségre adta a fejét. Meg akart tanúlni számolni.

- Ugyan minek volna már az? - incselkedett vele a szitakötő. - Elég az egy szegény gólyának, ha a két lábát össze tudja számolni.

Nyakigláb mester öreg halászhoz illő nyugalommal rázta meg a fejét.

- Könnyű neked, mert téged még senki se látott szitát kötni. De a magamforma szegény mesterember tudja, hogy nem lehet a kétszerkettő nélkűl boldogulni. Igaz-e, Csupaszem szomszéd?

Csupaszem szomszéd, a béka éppen akkor ütötte ki a fejét a zsombék közűl, de vissza is kapta mindjárt s csak a vízből kuruttyolta ki, hogy ő nem járatos a világi tudományokban. Mert ő sose járt iskolába s ha járt volna is, mindig aludt volna a számtanórán.

- Már pedig én csak kenden tanúlok meg számolni. Megolvasom, hány lába van kendnek - erősködött a gólya.

- Nem vagyok én számológép, - köszönte Csupaszem a kitüntetést s úgy belefúródott az iszapba, hogy csak a két hátulsó lába maradt ki belőle.

- Elég ez nekem, - kelepelt vígan Nyakigláb. - Lehúzom én erről a papucsot mindjárt. Ke-le-pe, ke-le-pe, ki vele, befele!

S bizony Csupaszem béka nyilván nem varr több papucsot életében, ha egy karcsú vitéz hirtelen a feje búbjára nem koppant Nyakigláb mesternek. Aranysárga gúnyája volt neki, fekete bársonnyal kicsíkozva s olyan éles-hegyes kardja, akár a tű.

Mivel pedig éppen ezzel a karddal koppantott rá a mester fejebúbjára, de még a kardnak is a hegyével, Nyakigláb egyszerre eleresztette a békát s ijedten kérdezte: honnan hullott ez a parázs?

- Az én nevem Darázs Balázs, - mutatkozott be tisztességtudóan a karcsú lovag. - Még pedig zimmegi-zümmögi Darázs Balázs.

- No, ennyi erővel szurkáli-égeti Balázs Darázs is lehetne.

- Darázs Balázs, szolgálatjára, - tisztelgett a vitéz úr illendően a kardjával.

- Nem bánom én, ha Barázs Dalázs, ha Dalázs Barázs, csak ne hadonásszon az úr azzal a bolond szerszámmal. Inkább mondja meg: mi a mestersége?

- A mackóházi hajdúk hadnagya vagyok, - hajtogatta karcsú derekát Darázs Balázs.

- No, nagyra nőjjön az úr! Vagy izé, inkább ne nőjjön nagyra az úr, - pislogott Nyakigláb zavartan, - hát tán foglalni tetszett jönni az adó miatt? Szegény halászmester vagyok, alásan kérem, de olyan szegény, hogy egyebem sincs a rajtam valónál. De az se sokat ér, mert télen-nyáron egy gúnyában járok.

S úgy összehúzta magát a nagy nyomorúság miatt Nyakigláb mester, mint egy vakvarjú. De bezzeg kinyujtotta magát, mikor azt mondta neki a hajdúk hadnagya:

- Nem adóért jöttem én, hanem egy kis észt kérek kölcsön.

- Azt adhatok. Annyi itt az ész, hogy nem is tudok vele mit csinálni.

- No, ha olyan bölcs kend, bátya, azt mondja meg, hova lett Mackó úr? Álló öt hónapja se híre, se hamva, egész Mackóháza gyászban van miatta.

A gólya szárnya alá vette a jobb lábát és azt mondta nagy bölcsen:

- Én meg nem ettem, vitéz hadnagy úr, annyit mondhatok.

- Azt elhiszem. Torok kellene olyan falathoz, mint Mackó úr.

- Nádasban fürdeni, tavakban úszkálni nem láttam.

- Nem ám, nem nagyon szerette a vizet. A telet is csak azért alussza keresztűl, hogy mosdani ne kelljen neki.

Nyakigláb összecsattantotta a kereplőjét:

- Ennyi az egész, elfogyott az ész.

Zimmegi-zümmögi Darázs Balázs pedig nagy elszomorodtában újra előrántotta a kardját. Erre Nyakigláb úgy megijedt, hogy egyszerre megtalálta az eszét.

- Tudja mit, vitéz úr? Sétáljunk föl a nyaralómba, hátha azzal is okosabbak leszünk.

Egy-kettőre fönt voltak a falu tornyán, ahonnan hetedhét határba el lehetett látni.

- Látja-e, vitéz uram, hetedhét határon túl azt a kerek erdőt?

- Látom.

- Hát annak az innenső, meg a túlsó széle közt van egy öreg tölgyfa, azon lakik Huhogi, a tölgyfahegyi remete. Az olyan rettentő nagy tudós, hogy még ablakot is hordoz a szemén. Azon keresztűl bizonyosan meglátja Mackó urat, akármelyik sarkában sütkérezik a világnak.

Több se kellett a mackóházi hajdúk hűséges hadnagyának. Hiába marasztotta Nyakigláb mester rántott békára, meg kígyópaprikásra, Darázs Balázsnak nem volt maradása. Megnyergelte szellő-paripáját s egyszerre átlibbentette az hetedhét határon.

A tölgyfahegyi remete kint ült az odúja küszöbén s éppen egy száraz lapulevelet olvasott. Nem akart belőle föltekinteni, akárhogy zimmegett-zümmögött neki Darázs Balázs.

- Se hallok, se látok, mikor neki adom magam a tudománynak, - huhogta méltóságosan az öreg tudós.

Abban a percben egy erdei egérke csörtetett el a száraz levelek alatt. Tudós Huhogi elhajította az írást és bekapta az egérkét.

Zimmegi-zümmögi Darázs Balázs erre úgy megilletődött, hogy átszállt a szomszéd fára s onnan döngicsélte el mondókáját. Attól félt a csíkos vitéz, hogy ő rajta is kipróbálja a tudományát a tölgyfahegyi remete.

- Adj tanácsot, érdemes tudós, hol keressem a gazdámat, nemes, nemzetes és vitézlő Mackó urat? Öt álló hónapja se híre, se hamva, egész Mackóháza gyászban van miatta.

Huhogi felfujta az ábrázatát és azt válaszolta:

- Mindjárt belenézek a jegyzeteimbe, azokban mindent meg lehet találni, ami van és ami nincsen.

Össze-vissza kaparászta a fakérget és elhuhukolta magát:

- Tudom már, mit csinál Mackó úr.

- Hadd halljam, hadd halljam! - zümmögte a mackóházi hajdúk hadnagya.

- Mackó úr elveszett.

Darázs Balázs összecsattintotta bámultában a sarkantyúját.

- Soha ilyen bölcseséget! Hát hol lehetne megtalálni ő kegyelmét?

Tudós Huhogi odapillantott a vadhajnalka-virágra, amely körülfutotta az öreg tölgyet. Az volt neki az órája. Most már éppen delet mutatott, mert kezdett összecsukódni.

- Sajnálom, de tovább nem vesztegethetem az időt. Sietek ebédelni. De a Mackó úr megkeresése különben se tudósnak való foglalkozás. Ez a Csalavér ezermester dolga.

- Hol lakik az a Csalavér ezermester?

- Saját úri házában, Csalaváron. Egy-két rókaugrás ide mindössze.

Ezzel Huhogi magára csukta a könyvtár ajtaját, Darázs Balázs pedig útra kerekedett. Úgy el volt keseredve Mackó úr hűséges darázs-hadnagya a gazdája sorsán, hogy csak három érett vadkörtének szopogatta ki a levét. Olyan nagy volt a bánata, hogy csak két vadméh-oduba kopogtatott be egy kis mézet kérni. Úgy fájt a szíve, hogy nem birt három órácskánál többet aludni ingó-bingó iszalagbokornak rengő-ringó levelén.

Igy aztán bizony az ég alján csuszkált a napocska, mire Darázs Balázs odaért Csalavárra. Ott pedig különösen korán sötétedett, mert egy kicsit alacsony volt a csalavári Csalavér kastélya. Éppen csak a kapuja volt a föld felett, az is eltakarva rekettyebokorral, a sok szép szoba mind a föld alatt rejtezkedett.

A háznép különben most nem is tartózkodott a kastélyban, mind odakint hemperegtek a füves udvaron, mikor Darázs Balázs megérkezett.

- Nini, de rókaszagot érzek én itten! - tünődött a jövevény. - Nyilván nem is jó helyen járok.

A zümmögésre apró kis rókakölykök neszeltek föl a fűből és elkezdtek jókedvűen vinnyogni:

- Itt a vacsora, itt a vacsora!

Darázs Balázs ijedten nézett körűl. Csak nem őt szánták tán vacsorának? Hej, Balázs, itt jó lesz bemutatkozni!

- Darázs Balázs a nevem, Mackó urat keresem, - hajlongott módosan.

A kis rókák jajgatva gurúltak szét a fűben, mert Csalavér mester szétütött köztük a hosszú meggyfapipaszárral s nyájas vigyorgással nyujtott kezet a vendégnek:

- Hozott a jó szerencse, kedves rokon!

Darázs Balázs megütődve nézett végig a zörgő csontú, sovány házigazdán.

- Csalavér urat tisztelhetem?

- Azt, azt, - kapta le a fejéről a gazda a bojtos sapkát.

- Nem hívták az urat azelőtt rókának? - kérdezte gyanakodva a darázshadnagy.

- De igen, - fanyalgott amaz kedvetlenűl. - De mikor háztulajdonos lettem, akkor megváltoztattam a nevemet. Most csilicsali csalavári Csalavérnak hívnak.

Biz őkelme azért változtatta meg a nevét, mert róka korában annyi rossz fát tett a tűzre, hogy úgy ismerte már mindenki, mint a rossz pénzt. Aztán meg csak urasabban is hangzott ez az új név, mint a régi.

Lám Darázs Balázs is leereszkedett a fűre s még örvendezett is neki, hogy ilyen előkelő úrral keveredett atyafiságba. Nem is állhatta meg, hogy meg ne kérdezze: honnan van ő köztük a rokonság?

- Hehehe, kedves rokon, csak úgy szögrűl-végrűl, hehehe. Egyszer nagy szolgálatot tettem a kedves nagybátyádnak, no meg ő is nekem. Hát akkor rokonomnak vállaltam az egész familiát.

A nagy szolgálat pedig az volt, hogy Csalavér mester egyszer, mikor nagyon sokáig tartott a bőjt, kinjában egész fészek darazsat megevett. Ha Darázs Balázs ezt tudta volna, nyilván nem mosolygott volna olyan tisztelettel, mikor Csalavér mester bemutogatta neki a családját:

- Csalavérné asszony!

- Cselefendi úrfi!

- Csalarózsi kisasszony!

Darázs Balázs nem tudott hova lenni örömében, hogy ilyen előkelő rokonságba keveredett. Körűl-körűl röpködte az úri familia minden tagját s úgy csillogtatta-villogtatta a szép ruháját, hogy Csalarózsikának egyszerre táncolhatnékja támadt. Már ki is nyujtotta gyönge kis mancsát a hajdúk hadnagya felé, mikor Csalavér apó barackot nyomott a feje búbjára.

- Szaladsz mindjárt keztyűt húzni, te csitri! Nem lehet ám keztyű nélkűl táncolni az ilyen nyalka leventével!

Bizony pedig Cselefendi úrfi se húzott keztyűt, mikor megszorongatta a vendéget s olyan közel vitte a szájához, hogy a szegény darázs se holt, se eleven nem volt ijedtében.

- Haszontalan kölyke! - vágta hátba Csalavér apó az úrfit. - Ereszted el mindjárt Balázs rokont!

- Csak a kardját akartam közelebbről megnézni! - vihogta Cselefendi s hirtelen beugrott a bokrok közé, mert egércincogás ütődött a fülébe.

Csalavér pedig odafordúlt a vendéghez, aki szomorúan nyögdécselt egy mogyorólevélen.

- Egy kicsit szilajvérű a gyerek, - mentegetődzött Csalavér, - de szörnyen jószivű. A vendéget úgy szereti, szeretetből majd megeszi.

- Elszakította a köpönyegemet, - panaszolta Darázs Balázs.

- Kis baj nem nagy baj, kedves rokon, - vigasztalta Csalavér nyájasan. - Reggelre majd megvarrja a szobalány. Ilyen sötét éjszaka úgyse eresztenénk útnak az ilyen kedves vendéget.

- De nagyon várnak otthon a híveim, - dünnyögte bágyadtan Darázs Balázs. - Világgá mennek bánatukban, ha még én is elhagyom őket.

- Hát más ki hagyta el őket?

- Jaj, hát a kegyes jó földesurunk, Mackó úr! Úgy elveszett szegény, se híre, se hamva, egész Mackóháza gyászba van miatta!

Csalavér komának olyat villant a szeme, hogy még a bajúsza is fénylett bele. De a másik szempillantásban már úgy eljajdította magát, hogy az egész nemes familia ott termett körűlötte.

- Jaj, jaj, apó, hol a kopó?

Csalavér eltakarta a szemét a kezefejével, hogy ne lássák könnyei hullását, aztán átölelte a gyermekeit.

- Jaj nektek, szegény árváim! Ki traktál most már benneteket puha csirkehússal, gyenge báránycombbal? Ki cirógatja meg szép kis fejeteket, ki hív benneteket erdők díszének, ligetek büszkeségének? Elveszett Mackó úr, a drága, jó nagybácsi!

- Micsoda? - emelte föl Darázs Balázs bánatos fejét. - Hát a Csalavér-család rokona a Mackó-családnak? Soha szinüket se láttam Mackóházán.

- Nem ám, - törűlgette a szemét Csalavér, - mert mi nagyon szerény, alázatos rokonok vagyunk. Jaj, dehogy mertünk volna mi akkora nagy úrnak a portáján lábatlankodni! Sokat is megpirongatott ezért az áldott jó öreg úr. Minden levele tele volt szemrehányással, hogy mi soha föl nem kerestük. Hozd ki csak azokat a drága szép leveleket, Csalarózsika!

Itten Csalavér komát úgy előfogta a köhögés, hogy Csalavérné asszony egyszerre belekapott a Cselefendi hajába, s úgy megcibálta, hogy Csalarózsikának az orra hegye is mozgott örömében.

- Sárkányt csinált belőlük ez az anyaszomorító a nyáron.

Az anyaszomorító valami olyanformát mormogott, hogy ő azt se tudja, eszik-e, vagy isszák azt a sárkányt, de Csalavér apó mérgesen rá horkant:

- Szaladj innen, te lurkó, mert mindjárt kicserzem a bundádat! Segítsetek anyátoknak asztalt teríteni. Majd aztán vacsora után meghányjuk-vetjük: hogy s mint találhatnánk fel dicső rokonunkat. Tűvé teszem érte az egész világot, ha tövig kopik is a lábam.

Már erre a nagy fogadkozásra Darázs Balázs is összeszedte egy kicsit magát. Sajgott ugyan a dereka, de azért mégis csak bebicegett az ebédlőbe. Hanem a sötét folyosón valaki úgy megszorította a torkát, hogy Balázs vitéz kénytelen volt a kardját előrántani.

Azzal pedig addig döfködött a sötétben, mig Csalavérné el nem jajdította magát.

- Ezer bocsánat, kedves rokon, - hessegette el a legyezőjével az ijedt vendéget, - nem a torkát akartam megnyomni, hanem a villamos-csengő gombját. Tudja, úgy elcsavarognak a cselédek, hogy még olyan sincs, aki lámpát gyujtson.

- Nem baj, - nyitott ajtót tisztességtudóan Csalavér koma, - kár lenne a lámpagyujtással bepiszkolni a kezecskédet. Olyan szépen bevilágít a hold az ablakon, hogy vétek volna lámpát gyujtani. Dicsérem az eszét annak a Borz mesternek, hogy a ház tetejére tette az ablakokat.

Biz azokat a repedéseket a rókalyuk tetején csak Csalavér mondhatta ablaknak, hanem az bizonyos, hogy a holdvilág azért éppen csak úgy bekukucskált rajtuk, mintha csak csupa kristályüvegből lettek volna metszve. No, az is igaz, hogy még a holdvilág ábrázata is elsavanyodott, mikor a terített asztalt meglátta.

Nem volt azon egyéb, mint egy nagy sonkacsont, amelyikről nyilván még a mult télen leették a húst. Azt azután sorba nyalogatták az öregek, meg Csalarózsika. De már Cselefendinek éppen csak megszagolni volt szabad a csontot. Mikor a nyelvét is kiöltötte rá, akkor Csalavér koma az orrára ütött a bicskanyéllel:

- Félre, kormos! Mit eszünk holnap ebédre, ha vacsorára elszagolod az egészet! Még elrontanád a kis gyomrodat!

- Bizony szük világ jár már így ősz felé, - sopánkodott Csalavérné asszony. - Az ember még egy sovány legyet se kaphat a piacon.

- Hi-hi, de én ma este megszorongattam ezt a kövér legyet, - súgta Cselefendi Csalarózsikának s olyan szemeket vetett Darázs Balázsra, hogy azzal forogni kezdett a világ.

- Melegem van, - zümmögte keservesen.

- Tegye le a bácsi a kardját! - mutogatta a hegyes fogát Cselefendi.

- Vagy a csizmáját! - mondta Csalarózsi.

- Vagy a csákóját! - tódította Csalavérné.

- Tudja mit, rokon, - mosolygott Csalavér is, - tessék levetni legalább a kabátot! Ugyis össze kell varrni.

Darázs Balázs váltig szabódott, hogy neki nem szokása ingujjra vetkezni az asztalnál. De azt se hallotta soha világéletében, hogy akármelyik őse is megvált volna a kardjától, a csákójától, vagy a csizmájától.

- Vitéz katona volt minden ivadékom, - rebegte szegény Balázs Darázs, - már pedig a katona sohase tudhatja, mikor szólal meg a trombita: talpra, darázs, mint a parázs!

- No, itt nem kell félni a trombitaszótól, - vigyorogta Csalavér s úgy megkapta Darázs Balázs kabátjának az egyik szárnyát, hogy az mindjárt töviből kiszakadt s zimmegi-zümmögi Darázs Balázs, a mackóházi hajduk hadnagya azt se mondta többet, hogy: zümm-zümm.

Amire aztán Csalavér úgy csóválta meg a ravasz fejét, mint aki nem tud hova lenni a nagy csodálkozástól:

- Tacscscs-kó, meg az agár! Ennek a szegény katonának a kabátja hozzá volt varrva a derekához!

- A csizmája meg a lábához, - vallotta Csalarózsi.

- A csákója meg a fejéhez, - fedezte föl Csalavérné.

Csalavér koma szomorúan pödörgette kajlára a bajúszát, mikor vége lett a nagy vacsorának.

- Sajnálom ezt a kis darazsat. De az az ügyetlen szabó volt az oka mindennek. Minek varrta hozzá a testéhez a gúnyát!

- Vagy ha már odavarrta, legalább nagyobbra szabta volna, - törűlgette a száját Csalavérné asszony. - Bizony én még meg tudnék enni egy nyúlfiókot, meg egy fácánkakast, ha nagyon rám parancsolnál, apó. Ne sétáljunk egyet az erdőben ezen a szép holdvilágos estén?

- Egy tapodtat se megyek, - nyujtózkodott lustán Csalavér koma. - Nagyon megúntam már a gyalogjárást. Nem úri embernek való foglalkozás az. A magunkfajta földes úr már legyet fogni is csak négylovas hintón jár.

- Hát mióta vagyunk mi földes urak, apó? - kérdezte az apjához törlészkedve Csalarózsi.

- Hát mióta Mackó bátyád ránk hagyta az uradalmát. Holnap már be is ülünk a mackóházi kastélyba.

Erre olyant kacagott örömében a Csalavér-család, hogy hét határban kilelte tőle a hideg az erdei egereket. Hanem Cselefendi nem volt egész tisztában a dologgal.

- Aztán az a mackó úr csakugyan nagybácsink volt minekünk? Nem adnám egy nyúllábért, ha a végrendeletét láthatnám, - pislogott nagy-álmosan.

- Nem adnék az eszedért egy verébtollat, - mondta mérgesen. - Takarodj aludni, mert mindjárt elosztják az éjszakát.

No, Csalavér koma akkorát koppantott a pipaszárral a Cselefendi fejére, hogy egyszerre kiment a szeméből az álom.

Láttátok volna csak azt a takaros társaságot, amelyik másnap reggel bevonúlt Mackóházára! Egy öreg vakvarjú nézte őket a nyárfa hegyéből s az mesélte, hogy olyan szépet sohse lát többet életében.

Elűl ment Csalavér koma, akinek akkora gyászfátyol lengett a kalapján, hogy némelyik tiszai halásznak a hálója nincs akkora. Csalavér koma pártolta a hazai ipart s a maga erdejének a pókjaival szövette a fátylát. Jutalmúl aztán megreggelizte a pókocskákat.

- Sajnáltam volna, hogy a hideg tél pusztítsa el szegénykéket, - magyarázta Csalavérné asszonynak. - Tudod, fiam, hogy mindig híres voltam a rettentő jó szivemről.

No, abban ugyan Csalavérné asszony se maradt hátra. Ő meg egy szegény eltévedt szarkafiókot fésűlt meg, mielőtt útnak indúltak volna.

- Tudod, kis lányom, olyan kócos volt az az árva szarkafiók, - mesélte Csalarózsikának, - hogy megesett rajta a szivem. Gyere, kis bolond, mondom neki hadd fésűljelek meg. Persze jajgatott az istenadta, mert nem volt hozzászokva a fésűhöz. Tudod, nincs ám mindenkinek olyan áldott gondviselője, mint te neked! Hanem azért mégis megfésűlgettem s azt a szép fekete tollat, ami a fésűben maradt, ide tűztem a kalapomhoz.

Csalarózsika vakondok-bőr keztyűbe dugta a kacsócskáit, hogy ő rajta is lássák, milyen fekete gyászt visel azért a drága jó Mackó bácsikáért. Irigyelte is érte Cselefendi s akkorákat lökött útközben a hugocskáján, hogy az majd kiesett a szép fekete bársony keztyűből.

- Végy magadnak keztyűt, - vinnyogott a rókakisasszony.

- Nem tudom, hol árulják, - dünnyögött a rókaúrfi.

Sündisznócska éppen akkor csörtetett arra a száraz levelek között. Hangyavárba igyekezett, hogy a hangyaváriaknak egészségére kivánja az éjszakai nyugodalmat, ha volt.

- Nini, éppen ott ballag a boltos, - lökte oldalba Csalarózsika Cselefendit, - ez árulja csak a finom keztyűt.

Cselefendinek se kellett egyéb, egyszerre a farkába ragaszkodott Sündisznócskának s nem vette észre siettében, hogy szerető hugocskája milyen hangosakat mosolyog.

Noha sebesen ment, még sebesebben jött vissza. Az ám, mert több seb volt a kedves kis ábrázatán, mint amennyi szál a bajúszában.

- No, bácsikám, tán drágán adták a keztyűt? - hahotázott Csalarózsika. Mire a drága bátya úgy találta hátba ütni a kedves hugicáját, hogy annak is eleredt az orra vére.

- Soha jobbkor, - fordúlt vissza Csalavér koma, - legalább engem megkiméltetek a fáradságtól. Úgy illik, hogy sírva vonúljunk be Mackóházára. Rajta!

S hogy a jajgatás még jobban sikerűljön, úgy orcán legyintette a két szép mákvirágot, hogy Csalavér anyónak is potyogott bele a könnye. Nagyon megesett gyöngéd anyai szive a drága csemetéken.

- Pompás, pompás! - dörzsölte össze Csalavér koma a tenyerét, - a vak is láthatja rajtunk: hogy el vagyunk keseredve Mackó úr halála miatt.

Az ám, csakhogy Menyétke úrról, a mackóházi tiszttartóról még senki se mondott olyant, hogy vak volna. De inkább nagyon is híres az éles szeméről. S azzal a nagyon éles szemével gyanakodva méregette végig a jövevényeket, mikor befordúltak a mackóházi kastély kapuján.

- Tilos a koldulás ezen az úri portán! - suhogtatta mérgesen a hétágú korbácsot. Cselefendinek még a foga is vacogott az ijedtségtől s bizony Csalarózsi is az anyja szoknyája mögé bujt. Csalavér azonban tisztességtudóan megemelte a kalapját:

- Alázatos a szolga! Hogy s mint szolgál tiszttartó uramnak a drága egészsége? Sok szépet, sok jót hallottam felőle boldogult bátyámtól.

- Kitől? - kérdezte Menyétke uram csodálkozva. - Hát ki volt az úrnak a boldogult bátyja?

- Mackó úr, Isten nyugosztalja szegényt a haló porában is.

S ezzel Csalavér koma bánatában úgy rágázolt a lábára az élete párjának, hogy az egyszerre eljajdította magát az apróságokkal együtt.

- Siratják azt az áldott jótevőjüket, - törűlgette Csalavér koma is a szemét a kabátja ujjával. - Vigasztalódjatok, édes lelkeim, a könnyetekkel már föl nem támaszthatjátok szegényt, ha a szemeteket kisirjátok is miatta.

Menyétke tiszttartó nem tudott hova lenni a csodálkozástól. Hitetlenkedve rázta a fejét.

- No, még ilyent se hallottam, mióta Menyétkének hivnak. Hát aztán hogy halt meg a szegény nemzetes úr?

- Megakadt a torkán a lánc.

- Micsoda lánc?

- Amelyikre az ökör volt kötve.

- Micsoda ökör?

- Amelyiket utoljára evett meg uzsonnára. Úgy láttam, mint most látom. Úgy hallottam az utolsó szavát, mint most hallom.

- Mi volt az utolsó szava?

- Édes öcsém, Csalavér, neked hagyom az uradalmamat. Úrrá teszlek azért a sok jóságért, amivel egész életemben irántam voltatok.