Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

XXXIX.

XL.

XLI.

XLII.

XLIII.

XLIV.

XLV.

EPILÓGUS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Ivan Turgenyev

NEMESI FÉSZEK

fordította
Szabó Endre

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-418-4 EPUB
ISBN 978-963-559-419-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe:
Дворянское гнездо

első kiadás:
1859

az elektronikus változat
az 1906. évi magyar kiadás alapján készült

a borító Jakov Ivanovics Brovar (1864 – 1941)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Történetünk az 1842. évből való.

A tavaszi fényes nap alkonyaira hajlott; apró, rózsaszínű felhők bolyongtak magasan a világos égen s úgy látszott, mintha nem tova szállanának, hanem eltűnnének az azúr kékség mélyében.

O. kormányzósági város egyik szélső utcájában szép ház állott, amelynek nyitott ablakánál két nő ült: az egyik lehetett vagy ötven, a másik pedig vagy hetvenéves.

Az elsőt Kalitina Dmitrijevna Máriának hítták. Férje, volt kormányzósági ügyész, aki híres volt üzleteiről, élénk, határozott, epés és makacs természetéről, ezelőtt vagy tíz évvel meghalt. A megboldogult gondos nevelésben részesült, egyetemet végzett, de szegény családból származva, mihamar tisztában volt azzal, hogy utat kell magának törnie és pénzt szereznie. Dmitrijevna Mária szerelemből ment hozzá feleségül: csinos, eszes ember volt s ha akarta: nagyon kedves. Dmitrijevna Mária (családi nevén Pesztova) gyermekkorában árván maradt, néhány évet Moszkvában, nevelőintézetben töltött s onnan visszatérve, O.-tól vagy ötven versztnyire lakott nénjével és testvérbátyjával Pokrovszkban, a szülő-falujában. A bátyja mihamar Pétervárra költözött, szolgálatba állt s húgát is, nénjét is szűk körülmények közt tartotta, mígnem hirtelen halál vetett véget életének. Pokrovszkot Dmitrijevna Mária örökölte, de nem sokáig maradt benne; Kalitinnal kötött házassága második évében (Kalitin hamarosan meg tudta nyerni a szívét) Pokrovszkot kicserélték egy más, sokkal jövedelmezőbb, de nem valami szép birtokkal, amelynek még csinosabb kertje sem volt. Ugyanakkor szerzett magának Kalitin egy házat O. városában, ahol feleségestől meg is telepedett állandó lakásra. A házuk mellett nagy kert terült el, amely egyik oldalával a városon kívül kiterjeszkedett közvetlenül a mezőre. K. szerint hát, - mondotta Kalitin, aki ki nem állhatta a falusi csendet, - nincs miért falun savanyodni. Dmitrijevna Mária gyakran sóhajtozott az ő csinos Pokrovszkja után, amely mellett vidám folyócska futott el, nagy kiterjedésű rétek és zöld csalitok ékeskedtek, de soha semmiben sem ellenkezett a férjével, sőt nagy tisztelettel volt annak esze és világismerete iránt. Amikor pedig a férj tizenöt évi házasélet után meghalt, hagyva maga után egy fiút és két leányt, Dmitrijevna Mária úgy megszokta a lakását és a városi életet, hogy már maga sem akart O.-ból elköltözni.

Dmitrijevna Máriát fiatalkorában igen kedves, szőke szépségnek tartották; ötven éves korában sem volt arca minden kellemetesség nélkül való, bár az kissé meggömbölyödött és elszélesedett. Inkább érzékeny volt, mint jó s a nevelőintézetből hozott szokásainál érett korában is megmaradt; elkényeztette magát, könnyen felindult és sírva is fakadt, ha e szokásaiban megzavarták, hanem aztán igen kedves, szíves tudott lenni, ha kívánságait teljesítették s nem ellenkeztek vele. Háza a város legkedveltebbjei közé tartozott. Vagyona igen csinos volt, nem annyira az, amit örökölt, mint inkább az, amelyet a férje szerzett. Mind a két leánya otthon volt; fia Pétervárott tanult, a legjobb állami intézetek egyikében.

Az éltes nő, akivel Dmitrijevna Mária az ablak mellett ült, az apja testvére, ugyanaz a nénje volt, akinél néhány évig elvonultan Pokrovszkban lakott. A neve Pesztova Timofejevna Márta. Ezt különcnek tartották; független természetű volt, mindenkinek szemébe mondta az igazságot és szűkös vagyoni viszonyai közt is úgy tudott viselkedni, mintha ezrekkel rendelkeznék. A megboldogult Kalitint ki nem állhatta, s mihelyt ehhez a húga férjhez ment, ő elment a falucskájába, ahol teljes tíz esztendeig lakott egy füstös paraszt házikóban. Dmitrijevna Mária félt tőle. A kis termetű, hegyes orrú, de még vénségében is fekete hajú Tirnofejevna Márta élénken járt-kelt, egyenesen tartotta magát s vékony, de erős hangján szaporán és érzelmesen beszélt. Állandóan fehér főkötőt és fehér ujjast viselt.

- Mi lelt? - kérdezte hirtelen Dmitrijevna Máriától. - Miért sóhajtottál, anyám?

- Csak úgy, - felelt az. - Milyen pompás felhők.

- Talán sajnálod őket, vagy mi? Dmitrijevna Mária nem válaszolt.

- Mi az, hogy Gedeonovszkij még mindig nem jön? - folytatta Tirnofejevna Márta, gyorsan villogtatva a kötőtűit. (Egy nagy pamut-övet kötött.) - Hadd segítene neked sóhajtozni, vagy fecsegne valamit.

- Maga mindig olyan éles hangon beszél ő róla. Pedig Petrovics Szergej igen jóravaló ember.

- Jóravaló hát! - mondta szemrehányó hangon az öreg.

- Mennyire szerette a boldogult férjemet! - folytatta Dmitrijevna Mária, - mai napig sem tud rá közönyösen visszaemlékezni.

- Ami nagyon is érthető. A férjed a fülénél fogva rántotta ki őt a sárból, - dörmögött Timofejevna Márta s a kötőtűi még jobban villogtak a kezében.

- Olyan ártatlanul néz, - kezdte újra az öreg, - a haja is egészen ősz, de mihelyt kinyitja a száját, rögtön hazudik vagy pletykál. S még polgári tanácsos! No, igaz, hogy csak egy papnak a fia!

- Van-e ember hiba nélkül, édes néném? Neki csakugyan meg van az a gyengéje. Igaz, hogy Petrovics Szergej nem kapott valami finom nevelést, franciául nem tud, de akármit mondanak is: kellemes ember.

- Igen, mindig nyalja a kezedet. Hogy franciául nem tud - az még nem nagy baj. Én sem vagyok valami nagyon jártas a francia „dialektusban”. Inkább ne beszélne semmiféle nyelven, akkor legalább nem füllentene. De éppen itt jön, csak emlegetni kell, - tette hozzá Timofejevna Márta, letekintve az utcára. - Itt lépked a te kellemes embered. Olyan hosszú, mint egy gólya.

Dmitrijevna Mária megigazgatta a haját. Timofejevna Márta gúnyos mosollyal nézett rá.

- Mi az a hajadban, anyám: csak nem ősz hajszál talán? Szidd össze Páláskát, a szobaleányodat, miért nem vigyáz.

- Jaj, néni, maga mindig - dörmögött bosszúsan Dmitrijevna Mária s ujjaival a karszéke karján dobolni kezdett.

- Gedeonovszkij Petrovics Szergej! - sipította az ajtón beugorva egy piros képű kazacsok.[1]

[1] Kis kozák: olyan szolgálattevő inas, mint nálunk a házi huszár.

II.

Magas termetű ember lépett be, gondosan kefélt kabátban, rövid nadrágban, szürke bőrkesztyűben s két nyakravalóval: az egyik, a felső, fekete volt, a másik, az alsó, fehér. Csupa illendőség és választékosság, kezdve jól ápolt arcától és simára fésült hajától egész a sarkatlan és nem nyikorgó cipőjéig. Meghajtotta magát előbb a háziasszony, azután Timofejevna Márta előtt s kesztyűjét lassan lehámozva, oda ment Dmitrijevna Máriához és kezet csókolt neki. Tisztelettel teljesen és egymásután kétszer kezet csókolva, lassan leült egy karszékre s az ujjai legvégső hegyeit összedörzsölve, mosolyogva szólalt meg:

- Hogy érzi magát Mihájlovna Erzsébet?

- Lent van a kertben, - felelt Dmitrijevna Mária.

- És Mihájlovna Heléna?

- Lenocska is a kertben van. Mi újság?

- Van elég, van! - felelt a vendég, lassan hunyorgatva és ajkait illegetve. - Hm!... van újság, még pedig igen különös: Lavreckij Iványcs Fedor megérkezett.

- Fegya? - kiáltott föl Timofejevna Márta, - nem hazudol-e megint, apám?

- Nem bizony; magam láttam.

- No, ez még nem bizonyíték.

- Nagyon jól összeszedte magát, - folytatta Gedeonovszkij, úgy téve, mintha nem hallotta volna a Timofejevna Márta megjegyzését, - a válla még szélesebb, egész arca piros.

- Összeszedte magát, - szólt lassúdan Dmitrijevna Mária, - de miért kellett magát összeszednie?

- Igenis, - folytatta Gedeonovszkij, - más az ő helyén nem is merne a világ előtt mutatkozni.

- Miért? - vágott közbe Timofejevna Márta, - micsoda ostobaság ez? Egy ember visszatér a szülőföldjére, - hát ugyan hova menne máshová? Aztán még ha valamiben hibázott volna!

- Bátorkodom megjegyezni, nagyasszonyom, hogy a férj mindig hibás, ha a feleség nem jól viseli magát.

- Ezt te azért mondod, bátyuska, mert te sohasem voltál feleséges ember.

Gedeonovszkij kényszeredetten mosolygott.

- Ha szabad tudnom, - kérdezte kis szünet múltán, - kié lesz ez a kedves öv?

Timofejevna Márta gyorsan rátekintett.

- Azé lesz, - felelt, - aki sohasem szószátyárkodik, nem ravaszkodik, nem talál ki meséket, ha ugyan van olyan ember a világon. Fegyát én jól ismerem; ő csak abban hibázott, hogy elkényeztette a feleségét. No, de hiszen szerelemből házasodott meg, már pedig azok a szerelmi házasságok még soha jóra nem vezettek, - tette hozzá az öreg asszony, lopva Dmitrijevna Máriára nézve, aztán felállva. - Te pedig bátyuskám, akárkin köszörülheted most a fogadat, - nem bánom, ha én rajtam is, - én elmegyek, nem akarok itt senkit zavarni. - S Timofejevna Márta távozott.

- Mindig ilyen, - szólt Dmitrijevna Mária, tekintetével a nénjét kikísérve, - mindig!

- A kora hozza ezt magával! Hiába! - jegyezte meg Gedeonovszkij; - most is azt mondta: aki nem ravaszkodik. De ki az mai napság, aki nem ravaszkodik? A mai idők már olyanok! Egy jó barátom, - megjegyzem, hogy igen jóravaló s nem kis állású ember - azt szokta mondani, hogy mai napság még a tyúk is ravaszul közeledik a mag felé - mindig azon van, hogy valahogy oldalvást kerüljön hozzá. S ha kegyedet nézem, nagyasszonyom, úgy látom: angyali lelke van. Hadd csókolom meg hófehér kezecskéjét.

Dmitrijevna Mária kissé elmosolyodott s odanyújtotta Gedeonovszkijnak a kövérke kezét, külön föltartva a kis ujját. Gedeonovszkij ajkához szorította az odanyújtott kezet, Dmitrijevna Mária pedig közelebb húzva a székét s kissé előre hajolva, halkan kérdezte:

- Tehát ön látta őt? S csakugyan semmi baja? Jókedvű? Egészséges?

- Jókedvű és semmi baja, - felelt suttogva Gedeonovszkij.

- Hát azt nem hallotta, hogy hol van most a felesége?

- Legutóbb Párizsban volt; amint hallatszik: most átköltözött az olasz államba.

- Igazán: rettenetes a Fegya helyzete! nem tudom: hogy fogja elviselni. Igaz, másokkal is történnek szerencsétlenségek, de az ő dolga, - azt lehet mondani, - egész Európában közbeszéd tárgya.

Gedeonovszkij sóhajtozott.

- Úgy van, úgy van! Azt mondják, hogy az asszonyság artistákkal, zongoristákkal és amint az ő nyelvükön mondani szokás: oroszlánokkal és más fenevadakkal folytat ismeretséget. Minden szemérmetességét levetkezte...

- Nagyon sajnálatraméltó dolog, nagyon, - mondta Dmitrijevna Mária. - Rokoni érzésből mondom. Petrovics Szergej, mert Fagya nekem, amint ön tudja is, unokatestvérem.

- Hogyne, hogyne! Hogyne tudnék én mindent, ami a kegyed családjára vonatkozik! Kérem!

- Mit gondol: meglátogat-e ő minket?

- Föl kell tenni, hogy igen; különben azt mondják, hogy a falujába készül menni.

Dmitrijevna Mária ég felé emelte a szemét.

- Ah, Petrovics Szergej, Petrovics Szergej, ha elgondolom, hogy mennyire kell nekünk, nőknek, magunkra vigyáznunk!

- Nők és nők közt nagy a különbség, Dmitrijevna Mária. - Vannak, fájdalom, oly állhatatlan természetűek... no, meg a koruk is; meg nem is volt előttük kiskoruktól fogva jó példa. (Petrovics Szergej kivette a zsebéből kockás, kék zsebkendőjét s elkezdte azt szétbontani.) Persze, vannak olyan nők. (Petrovics Szergej a zsebkendő csücskeit egymás után a szeméhez törülgette.) De általában véve, ha jól fölgondoljuk tudniillik... Roppant nagy a városban a por, - fejezte be.

- Mamám, mamám! - kiabált a szobába befutva egy tizenegy éves takaros leányka, - Nyikolajics Vladimír jön hozzánk lóháton.

Dmitrijevna Mária fölállt; Petrovics Szergej is fölállt s meghajtotta magát.

- Mihajlovna Helénát legalázatosabban üdvözlöm, - mondotta s illendőségből egy szögletbe húzódva, elkezdte hosszú, szabályos orrát kifújni.

- Milyen pompás lova van, - folytatta a kis leányka, - most volt a papánál s azt mondta nekem, meg Lizának, hogy bejön, a lépcső elé.

Lódobogás hallatszott, szép pejparipán termetes lovas tűnt föl az utcán s megállt az ablak előtt.

III.

- Jónapot Dmitrijevna Mária! - kiáltott kellemes, érces hangon a lovas. - Hogy tetszik kegyednek a vásárlásom?

Dmitrijevna Mária az ablakhoz ment.

- Jó napot, Voldemár! Ah, beh szép ló! Kitől vette?

- Egy lókupectől. Drágán adta a rabló!

- Hogy hívják?

- Orlandonak... Ostoba név; majd mást adok neki Eh bien, eh bien, mon garzon... Mit nyugtalankodol!

A ló prüszkölt, egyre táncolt és kapkodta habzó száját.

- Lenocska, simogassa meg, ne féljen...

A kis leány kinyújtotta kezét az ablakon, de Orlando hirtelen két lábra állt és oldalra ugrott. A lovas nem jött zavarba, a két térde közé kapta a lovat, ostorával a nyakára csapott s bármint makacskodott is a paripája, vissza kellett neki állni az ablakhoz.

- Prenez garde, prenez garde! - mondogatta Dmitrijevna Mária.

- Lenocska, simogassa meg, - kezdte újra a lovas; - majd vigyázok rá, hogy ne rendetlenkedjék!

A leányka megint kinyújtotta a kezét s félénken nyúlt az Orlando remegő orrához. A paripa még mindig nyugtalanul harapdálta a zaboláját.

- Bravó! - kiáltott föl Dmitrijevna Mária, - most pedig szálljon le s jöjjön be.

A lovas gyorsan megfordította, sarkantyúba kapta a lovát s az utcán rövidléptű ügetésben végig haladva, befordult az udvarra. Egy perc múltán, az ostorát suhogtatva bement az előszobába, onnan a vendéglátóba; ugyanakkor egy másik ajtóban széptermetű, magas, fekete hajú, mintegy tizenkilenc éves leány jelent meg: a Dmitrijevna Mária idősebb leánya, Erzsébet.

IV.

A fiatal embert, akit az olvasónak az imént bemutattunk, Pansin Nyikolájevics Vladimírnak hívták, Pétervárott a belügyminisztériumban szolgált, külön kiküldetésű ügyekben. O. városába bizonyos pénzügyi megbízatással jött, bizonyos meghatározott időre s Sonnenberg kormányzó rendelkezése alá volt állítva, akinek különben távoli rokona is volt. A Pansin apja nyugalmazott lovas törzs-százados volt. Híres kártyás, édeskés tekintetű, kuszáit arcú ember, idegesen rángó ajkakkal, aki egész életét pajtáskodással töltötte, a két székváros angol clubjait látogatta s igen ügyes, nem valami sokat érő, de kedves, lelkes embernek tartották. Ügyessége ellenére mindig, csaknem mindig a tönk szélén állott s egyetlen fiára igen kis vagyont hagyott, azt is nagy rendetlenségben. Hanem azért annál jobban gondoskodott, - a maga módja szerint - a fia neveltetéséről: Nyikolajics Vladimír szépen beszélt franciául, igen jól angolul és rosszul németül. Úgy is van ez rendén: valamire való embereknek nem illik németül jól beszélni; hanem azért némely, leginkább tréfás esetekben egy-egy germán szót oda bökni lehet, c’est méme trés chic, mint a pétervári párizsiak mondani szokták. Nyikolajics Vladimír már tizenöt éves korában egész bátran ment be bármely vendéglőbe, kellemesen tudta ott magát viselni s kellő időben tudott onnan távozni.

Pansinnak az apja sok összeköttetést hagyott örökül; whistezés közben, míg két robber között a kártyát keverte, vagy valamely sikerült „nagy slem” után sohasem mulasztotta el az alkalmat, hogy egy pár szóval felemlítse az ő Volodkáját valamely előkelő s a játékot kedvelő személyiség előtt. Másfelől Nyikolajics Vladimír egyetemi hallgató korában megismerkedett néhány előkelő fiatal emberrel s a legjobb házakhoz volt bejáratos. Mindenütt szívesen fogadták; igen csinos, fesztelen modorú, jókedvű, egészséges és mindenre kész fiatal ember volt, ahol a szükség úgy hozta magával: tisztelettudó, ahol lehetett: kihívó; kitűnő pajtás, un charmant garzon. Megnyílt előtte a kívánt tér. Pansin mihamar elsajátította a nagyvilági élet tudományát, amelynek szabályait a legbensőbb tisztelettel tartotta meg; tudott félig gúnyolódó fontoskodással beszélni ostoba dolgokról s tudta azt mutatni, hogy minden okos, fontos dolgot ostobaságnak tart; kitűnően táncolt, angolosan öltözködött. Rövid idő alatt Pétervár egyik legkedvesebb és legügyesebb fiatal emberének tartották őt. Pansin valóban igen ügyes ember volt, semmivel sem rosszabb, mint az apja, de egyúttal igen tehetséges is.

Mindenhez értett: kedvesen énekelt, csinosan rajzolt, verseket írt, igen jól játszott műkedvelő színpadokon. Mindössze csak huszonnyolc éves volt még - s már kamarási-apródi rangba jutott s e mellett igen jó állást is kapott. Pansin erősen hitt magában, az eszében, szellemi képességeiben; bátran, vígan, teljes gőzerővel ment az útján, - úgy folyt az élete, mint a karikacsapás. Megszokta, hogy tessék mindenkinek, öregnek, mint fiatalnak, azt hitte, hogy ismeri az embereket, kivált a nőket: s jól is ismerte azok közönséges gyengéit. Mint némiképpen művészi érzületű ember hevet és bizonyos elragadtatást, fellengést érzett magában s ennek következtében megengedte magának, hogy itt-ott eltérjen a szabályoktól: dőzsölt, ismeretségeket kötött olyanokkal is, akik nem tartoztak a „társaság”-hoz s általában szabadon, egyszerűen viselkedett; de lelkében hideg és ravasz volt s fekete, okos szeme a legszilajabb dőzsölés közben is vigyázott, őrködött: ez a bátor, szabad természetű fiatal ember sohasem feledkezett meg magáról, sohasem ragadtatta el magát teljesen. Becsületére legyen mondva: sohasem dicsekedett diadalaival. Dmitrijevna Mária házába mindjárt bejutott, amint O.-ba jött s mihamar teljesen otthonosan érezte ott magát. Dmitrijevna Mária mód nélkül megszerette.

Pansin udvariasan üdvözölte a szobában jelenvoltakat, kezet szorított Dmitrijevna Máriával és Mihajlovna Erzsébettel, könnyedén megveregette a Gedeonovszkij vállát, aztán sarkon fordulva, megfogta a Lenocska fejét s homlokon csókolta azt.

- Nem fél ön olyan hamis paripán lovagolni? - kérdezte Dmitrijevna Mária.

- De kérem, hiszen az egészen szelíd ló; de megmondom én, hogy mitől félek: félek Petrovics Szergejjel preferánszot játszani; tegnap Bjelenyicynéknél minden pénzemet elnyerte.

Gedeonovszkij vékonyan, alázatosan heherészett: a kormányzó kedvencét látta a pétervári fiatal, előkelő hivatalnokban s a Dmitrijevna Máriával folytatott beszélgetéseiben gyakran emlegette a Pansin rendkívüli tehetségeit. De hogy is ne dicsérgette volna? Gondolta magában. Hiszen ez a fiatal ember sikereket ért el már a felsőbb körökben is, nagyszerűen viseli magát a hivatalában, és egy cseppet sem büszke. Egyébként Pansint Pétervárott is szorgalmas hivatalnoknak tartották: égett a munka a kezén; erről ő csak tréfálva beszélt, amint illik is olyan világban jártas embernek, aki nem tulajdonít nagy jelentőséget a munkájának, de páratlan „foganatosító” volt. A följebbvalók szeretik az ilyen hivatalnokokat, ő maga nem kételkedett abban, hogy idővel - ha akarja - miniszter is lehet belőle.

- Azt tetszik mondani, - szólt Gedeonovszkij, - hogy elnyertem minden pénzét, - hát a múlt vasárnap ki nyert el tőlem tizenkét rubelt? még pedig...

- Oh, maga rossz ember, - vágott közbe Pansin kedves, de egy csöppet lenéző hanyagsággal s nem törődve tovább Gedeonovszkijjal, Erzsébethez lépett.

- Nem tudtam itt sehol megkapni az Oberon nyitányát, - mondotta; - Bjelenyicynné csak kérkedik, hogy nála minden klasszikus mű megvan, tényleg pedig polkákon és keringőkön kívül semmi sincs nála. De írtam már Moszkvába s egy hét múlva itt lesz. Most jut eszembe, - folytatta, - hogy tegnap egy új románcot komponáltam; a szöveget is magam írtam. Ha akarja, eléneklem. Nem tudom: mit szól majd hozzá; Bjelenyicynné igen kedvesnek ítélte, de az ő szavára nem sokat adok, én a kegyed véleményét szeretném hallani. Egyébiránt azt hiszem, jobb lesz majd később.

- Miért később? - szólt közbe Dmitrijevna Mária, - miért nem most?

- Jól van, - felelt Pansin valami sugárzó, édes mosollyal, amely ajakán hirtelen jelent meg, s épp oly hirtelen el is tűnt, aztán térdével a zongorához tolt egy széket, leült s néhány akkordot fogva, rákezdte, minden szót érthetően ejtve ki, a következő románcot:

Úszkál a mélahold magasan
Halvány felhőkön át,
S a tenger hullámzik, ragyogva
Hinti szét sugarát;
Az én szívem ilyen holdjának
Választott tégedet,
csak a te fényedtől ragyogva
Hullámozik, remeg.
Tele van a szívem, szerelmi
Bánattal van tele,
De te, miként a hold, nyugodtan
Állsz s nem törődsz vele.

A dal második részét Pansin különös kifejezéssel és erővel énekelte. A viharos zongorakíséretben hallani lehetett a hullámok zajlását. Annál a kifejezésnél: „De te, miként a hold”, egyet sóhajtott, lesütötte a szemét és meghalkította az éneklését - morendo. Mikor befejezte, Erzsébet megdicsérte a dallamot, Dmitrijevna Mária azt mondta, hogy „gyönyörű!”, Gedeonovszkij meg éppen azt kiáltotta, hogy „Elragadó! a szövege is, a dallama is egyformán elragadó!...” Lenocska gyermekes áhítattal nézett az énekesre. Egy szóval: mindenkinek tetszett a fiatal műkedvelő szerzeménye. Hanem a vendéglátószoba ajtaján kívül az előszobában állt egy már nem fiatal, éppen akkor érkezett ember, akinek - amint fakó arcának kifejezéséből és válla vonogatásából látni lehetett, a Pansin románca nem tetszett, ha még olyan kedves is volt az máskülönben. A jövevény, miután egy kis ideig várt s nagy zsebkendőjével leveregette a csizmájáról a port, hamarosan összerántotta a szemét, kedvetlenül összeszorította ajkait s különben is görnyedt hátát meggörbítve, belépett a vendéglátóba.

- A! Fedorycs Kristóf! Isten hozta! - kiáltott eléje legelőbb is Pansin s gyorsan fölugrott a székéről. - Nem is sejtettem, hogy ön itt van, különben semmi szín alatt sem mertem volna a románcomat elénekelni. Tudom, hogy ön nem kedveli a könnyed zenét.

- Én nem hallottam, - felelt rossz oroszsággal a jövevény s miután a jelenvoltakat üdvözölte, ügyetlenül állt meg a szoba közepén.

- Azért jött, monsieur Lemm, hogy zeneleckét adjon Lizának? - kérdezte Dmitrijevna Mária.

- Nem; nem Mihájlovna Lizavetának, hanem Mihajlovna Helénnek.

- Á! Nos, jól van. Lenocska, eredj föl Lemm úrral.

Az öreg már elindult a kis leány után, de Pansin megállította.

- Ne menjen el a lecke után, Fedorycs Kristóf, - mondotta neki, - Mihajlovna Erzsébettel majd egy Beethoven-szonátát fogunk négy kézre játszani.

Az öreg valamit dörmögött az orra alatt, Pansin pedig rossz németséggel folytatta:

- Mihájlovna Erzsébet megmutatta nekem azt az egyházi kantátát, amelyet ön hozott neki, - igen szép mű! Ne gondolja, kérem, hogy én nem tudom megítélni és megbecsülni a komoly zenét; ellenkezőleg: az néha unalmas, de annál hasznosabb.

Az öreg fülig pirult, rásandított Erzsébetre s gyorsan kiment a szobából.

Dmitrijevna Mária megkérte Pansint, hogy ismételje a románcot, de az kijelentette, hogy nem akarja megbotránkoztatni a tudós német füleit s azt ajánlotta Erzsébetnek, hogy inkább a Beethoven-szonátát vegyék elő. Erre Dmitrijevna Mária egyet sóhajtott s azt az ajánlatot tette Gedeonovszkijnak, hogy menjenek a kertbe sétálni.

- Még beszélni, tanácskozni akarok önnel, ami szegény Fegyánkról, - tette hozzá.

Gedeonovszkij mosolygott, meghajtotta magát, felvette két ujjával a kalapját, amelynek karimájára gondosan oda volt helyezve a kesztyűje s elment Dmitrijevna Máriával. A szobában csak Pansin és Erzsébet maradtak; ez utóbbi előkereste és szétnyitotta a szonátát. Mindketten szótlanul ültek le a zongorához. Az emeletről lehallatszott a skálázás, amelyet a Lenocska bátortalan ujjai pötyögtettek.

V.

Lemm Kristóf Tivadar Gottlieb, szegény muzsikusoktól, 1786-ban született, Szászország Chemnitz városában. Apja brácsás volt, anyja hárfás, ő maga már öt éves korában három különféle hangszeren játszott. Nyolc éves korában árvaságra jutott s tíz éves korában már a művészetével kereste a kenyerét. Sokáig csavargott mindenfelé, játszott, ahol csak lehetett: vendéglőkben, vásárokon, parasztlakodalmakon, bálokon; végre egy zenekarba jutott s egyre feljebb haladva, karmester lett belőle. Mint játszó muzsikus meglehetősen gyenge volt, de alaposan ismerte a zenét. Huszonnyolc éves korában beköltözött Oroszországba. Egy nagy úr hozatta őt a házához, aki maga ki nem állhatta ugyan a zenét, de csupa híreskedésből zenekart tartott. Lemm vagy hét évet töltött ott karmesteri minőségben, s üres kézzel jött el tőle: a nagy úr tönkre ment, váltót akart adni neki, de később ezt is megtagadta - röviden: nem fizetett neki egy fityinget sem. Azt tanácsolták neki, hogy menjen vissza a hazájába, de ő nem akart üres kézzel oda visszatérni Oroszországból, a nagy Oroszországból, a művészek aranybányájából; elhatározta, hogy ott marad és szerencsét próbál. Húsz évig próbálgatta a szegény német a szerencséjét: működött különféle uraságoknál, volt Moszkvában, több kormányzósági városban, sokat tűrt és szenvedett, megismerkedett a nyomorúsággal, vergődött, mint a hal a jég alatt, s a hazatérés gondolata nem hagyta el az átélt nyomorúságok közben sem és csak ez tartotta benne a lelket. De a sors nem örvendeztette meg ezen első és utolsó reménysége teljesítésével: ötven éves korában betegesen, idő előtt megrokkanva bódorodott be O. városába s ott maradt végképpen, elveszítve már arra nézve minden reménységét, hogy a gyűlölt Oroszországot elhagyhassa és leckeadásokkal tengette szegényes életét.

Lemm külseje nem volt megnyerő; alacsony termetű volt, görnyedt hátú, kiálló hátlapockákkal, behorpadt hassal, széles, nagy lábfejjel és erős, vörös kezének horgas ujjain halványkék körmökkel; arca ráncos, beesett, ajkai összeszorítottak, amelyek örökké mozogtak, mintha valamit rágicsált volna, ami az ő megszokott hallgatagsága mellett csaknem kellemetlen hatású volt; ősz haja csapzott csomókban függött alacsony homloka felett; apró, mozdulatlan szemei, mint a csak imént leöntött széndarabok, homályosan pislogtak; nehezen járt, testét minden lépésnél egyik oldalról a másikra zökkentve. Egyéb mozdulatai a kalitkában megbetegedett bagolyra emlékeztettek, amely érzi, hogy rá néznek, maga azonban alig lát valamit az ő nagy, sárga, ijedten és álmosan pislogó szemeivel. Öreges, könyörtelen gond nyomta rá eltörülhetetlen bélyegét a szegény muzsikusra, meggörbítve és megtörve az ő különben sem mutatós alakját. De az olyan, aki nem indult az első benyomások után, valami jóságot, becsületességet, valami rendkívüliséget sejtett e félig rommá lett emberben. Lenini, mint Bach és Händel imádója, mint a mesterségében magát otthon érző, élénk képzelődéssel s csak a német fajnál előforduló merész gondolkozást! ember, idővel talán - ki tudná azt eldönteni? - hazája első zeneszerzői sorában foglalhatott volna helyet, ha az élet jobban kedvezett volna neki, de hát szerencsétlen csillagzat alatt született! Sok művet szerzett életében, - de nem sikerült neki egyetlen művét sem nyomtatásban látni; nem tudta ott megfogni a dolog nyelét, ahol kellett volna, nem tudta magát a kellő időben mélyen meghajtani, nem tudott alkalmas időben a dolga után járni.

Valamikor régen egy tisztelője és barátja, egy szintén német és szintén szegény ember, kiadta a maga, költségén Lemmnek két szonátáját, de az is érintetlenül kallódott el egy zenemű-kereskedés pincéjében; oly némán és nyomtalanul vesztek el azok, mintha valaki éjjel a vízbe dobta volna őket. Lemm végre letett mindenről; azonkívül az évek is megtették a magukét: megkérgesedett, elfásult ő is, mint elfásultak az ujjai. Magára maradtan (sohasem házasodott meg) egy, a szegények házából kerített vén szakácsnővel éldegélt O. város egy kis házikójában, nem messze a Kalitin-féle háztól; sokat sétálgatott, olvasgatta a bibliát, a protestáns zsoltárokat és a Schlegel-féle Shakespeare-fordításokat. Már régóta nem foglalkozott zeneszerzéssel, de mint látszik: Erzsébet, legkiválóbb tanítványa, mégis csak fel tudta rázni: az öreg egy kantátát írt a számára, azt, amelyről Pansin említést tett. A kantáta szövegét a zsoltárokból vette s néhány strófát maga írt ahhoz. A kantátát két kar énekelte: a boldogok és a boldogtalanok kara; ezek a végén kibékültek és együtt énekelték: „Kegyelmes Istenünk! Kegyelmezz meg nekünk és tarts tőlünk távol minden csalárd gondolatot s földhözragadt vágyat”. A mű tábláján, amely igen gondosan volt megírva, sőt rajzzal is ékesítve, ez volt olvasható: „Csak az igazaknak van igazuk. Egyházi kantáta. Szerzetté és kedves tanítványának, Kalitina Erzsébet kisasszonynak ajánlja az ő tanítója: Lemm Kr. T. G.”. Ezek a szók: „Csak az igazaknak van igazuk” és „Kalitina Erzsébet” glóriasugarakkal voltak körülvéve. Alul még az is oda volt írva: „Csak kegyed számára. - Für Sie allein”. - Ezért pirult el Lemm és nézett sandítva Erzsébetre. Nagyon rosszul esett neki, mikor Pansin ezt a kantátát fölemlítette.

VI.

Pansin erősen, határozottan ütötte meg a szonáta első akkordjait (ő játszotta a második kezet), de Erzsébet nem kezdte el a maga részét. Pansin megállt és ránézett. Erzsébetnek egyenesen rászegezett szemeiben elégedetlenség mutatkozott, ajkai nem mosolyogtak, egész arca szigorú, csaknem szomorú volt.

- Mi lelte kegyedet? - kérdezte Pansin.

- Miért nem tartotta meg adott szavát? - felelt Erzsébet, - én azzal a feltétellel mutattam meg önnek a Fedorycs Kristóf kantátáját, hogy ön nem fog neki róla semmit sem szólni.

- Bocsásson meg, Mihajlovna Erzsébet, kiszaladt a számon.

- Ön megszomorította őt - és engemet is. Most már hozzám sem lesz bizalommal.

- Mit tehetek róla, Mihajlovna Erzsébet? Gyerekségem óta nem bírom szenvedni a németet, önkéntelenül is ingerkedni szeretek vele.

- Mit mond ön, Nyikolajics Vladimír! Ez a német egyedül álló, szegény, sorsüldözött ember. - S ön nem sajnálja őt? ön bosszantani akarja?

Pansin zavarba jött.

- Igaza van, Mihajlovna Erzsébet, - felelt aztán; - mindennek az én örökös meggondolatlanságom az oka. Nem, ne mondjon erre nekem semmit, - én ismerem magamat. Sok bajt okozott már nekem meggondolatlanságom. Az az oka annak is, hogy engem egoistának tartanak.

Pansin elhallgatott. Bármiről kezdett is beszélni, mindig oda lyukadt ki, hogy magáról beszélt, de ez valahogy jól állt neki.

- Például itt, a kegyetek házában is, - folytatta aztán - a kegyed mamája persze jó hozzám, - ő oly jó teremtés; kegyed pedig... egyébiránt én nem tudom, hogy kegyed milyen véleménnyel van felőlem; hanem aztán a nénikéje egyszerűen ki nem állhat. Azt hiszem, őt is megbántottam valami meggondolatlan szóval. Mert ugye, ő nem szeret engem?

- Úgy van, - felelt Erzsébet némi zavarral, - ő nem szereti.

Pansin gyorsan végig futtatta ujjait a billentyűkön; ajkán alig észrevehető mosoly siklott át.

- Nos, és kegyed? - kérdezte, - kegyed is önzőnek tart?

- Én még nem ismerem önt egészen, - felelt Erzsébet, - de nem tartom önzőnek; ellenkezőleg: én köszönettel tartozom önnek...

- Tudom; tudom, hogy mit akar mondani, - vágott közbe Pansin s újra végig futtatta ujjait a billentyűkön, - a könyvekért, hangjegyekért, amelyeket kegyednek hordok, a rossz rajzokért, amelyekkel az albumát díszítgetem s a többi, s a többi! Mindezt én megcselekedhetem s azért még mindig önző lehetek. Merem azt gondolni, hogy kegyed nem unatkozik velem s hogy nem tart rossz embernek, de azért azt képzelheti, - hogy is mondjam csak? - hogy egy sikerült szó kedvéért képes vagyok apámat is, jóbarátaimat is megbántani.

- Ön feledékeny és szórakozott, mint a nagyvilági emberek mind, ez az egész, - szólt Erzsébet.

Pansin kissé elkomorult.

- Kérem, - szólt, - ne beszéljünk többet én rólam; játsszuk el a szonátánkat. Csak egyre kérem kegyedet, - tette hozzá, kezével a pulpituson fekvő füzet leveleit kisimogatva, - gondoljon felőlem, amit akar, nevezzen akár önzőnek is, - jól van! de ne nevezzen nagyvilági embernek: ezt az elnevezést én ki nem állhatom... Anchio sono pittore. Én is művész vagyok, ha rossz is s ezt, éppen ezt, hogy rossz művész vagyok, mindjárt ténnyel fogom bebizonyítani. Kezdjük!

- Jól van, kezdjük - mondá Erzsébet.

Az első adagio meglehetős jól ment, bár Pansin többször elvétette dolgát. Úgy a maga dolgát, mint a betanultakat igen kellemesen játszotta, de rosszul olvasta a kottát. Hanem aztán a szonáta második része - egy elég gyors allegro - teljesen rosszul sikerült: a huszadik taktusnál Pansin vagy két taktussal elmaradva nem bírta ki tovább s nevetve húzta el a székét.

- Nem! - kiáltott föl, - ma nem tudok játszani! Jó, hogy Lemm nem hallott bennünket: az elájult volna.

Erzsébet fölállt, bezárta a zongorát és Pansinhoz fordult.

- Akkor hát mit csináljuk? - kérdezte.

- Ráismerek kegyedre ebből a kérdésből! Kegyed nem tud összetett kezekkel ülni. Nos, ha tetszik: rajzoljunk, míg be nem sötétedik. Talán egy másik múzsa, a rajzok múzsája, - hogy is hívják csak? már elfelejtettem... talán az kegyesebb lesz irántam. Hol van az album? Úgy emlékszem, hogy a tájképemet még nem fejeztem be benne.

Erzsébet bement a másik szobába az albumért, Pansin pedig egyedül maradva, kivette a batiszt zsebkendőjét, megtörülgette a körmét s valahogy oldalról megnézte a kezét. A kezei igen szépek, fehérek voltak; a balkeze nagyujján csigaformájú aranygyűrűt viselt. Erzsébet visszajött, Pansin leült az ablakhoz, kinyitotta az albumot.