Életünk egyik
legfontosabb kapcsolatának
evolúciója, biológiája
és rendkívüli ereje

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Lydia Denworth: The Friendship. The Evolution, Biology and Extraordinary Power of Life’s Fundamental Bond
W. W. Norton & Company, New York, 2020

Fordította Garamvölgyi Andrea

Copyright © 2020 by Lydia Denworth
Hungarian translation © 2022 Garamvölgyi Andrea
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978 963 355 806 5

Felelős kiadó Tönkő Vera
Szerkesztette Szala Boglárka
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Zsarnay Erzsébet
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Marknak

Bevezetés

Új tudományág születik

Cayo Santiago szigete egy kőhajításnyira fekszik Puerto Rico keleti partjától – egy jó úszónak talán meg se kottyanna a táv. A sziget déli csücske hívogatóan zöld flórájával messze kimagaslik a tengerből, középen pedig keskeny, pálmafákkal szegélyezett földnyelv nyúlik a tengerbe, amely kiváló kikötő lehetne a közeli halászfaluból, Punta Santiagóból ideérkező kirándulóknak. Csakhogy a helyiek többsége még soha nem tette be a lábát Cayóra, és nem is fogja.1

Én 2016 nyarán, kora reggel érkeztem meg a puntai dokkba – egy évvel az előtt, hogy a Maria hurrikán végigsöpört a régión, és a földdel tette egyenlővé ezt a helyet. El kellett érnem a szigetre tartó hétórás hajót. A helyi halászok, akik szemében Cayo egy kicsit mindig is rejtélyes hely marad, érdeklődve fürkészték a gyülekező utasokat. Vagy tucatnyian várakoztak a hajóra, hogy komppal átkeljenek a túloldalra. A csapat fele egyforma szerelést, sötétkék pólót és nadrágot viselt, így róluk tudni lehetett, hogy a kutatóközpont, a Caribbean Primate Research Center munkatársai. A többiek, anélkül, hogy összebeszéltek volna, szintén összeöltöztek: hosszú szárú nadrág, póló, túrabakancs, hátukon hátizsák, azon kulacs lóg, fejüket széles karimájú kalap védi a naptól. Ők mind tudósok és egyetemisták voltak, munkához öltözve. A szigetre csakis e két csoport képviselői léphettek be; kivételt kizárólag az olyan alkalmi – és alaposan lekáderezett – látogatók képeztek, mint jómagam.

Utunk során, hét teljes percen át hallgattam fent, a fedélzeten a motor mormogását, élveztem az arcomba szitáló tengeri permetet. A szigethez közeledve a vízről már látni, amit a partról még nem. Ez a majmok szigete. Hirtelen tűnnek fel – barnás, szürkés foltok jelennek meg a fák levelei között, vagy épp az árnyékban ücsörögnek, a sziklákon heverésznek. Egyik-másik netán a vízben pancsol: az ágakon himbálózik, majd belecsobban a habokba, ahogy a kamaszok szoktak.

Lekászálódtam a hajóról, és vendéglátóm, a brit Exeteri Egyetem biológusa, Lauren Brent után eredtem. Bakancsa talpát fertőtlenítővel teli vödörbe mártotta, majd hátizsákját a vállára kanyarította – én pedig követtem a példáját. Kalapja alól kilógó, hosszú, barna copfjával a 36 éves Brent jóval fiatalabbnak látszott a koránál. De ő volt a sziget egyik vezetője, ő felügyelte sok kutató asszisztens munkáját, akik utánunk kecmeregtek le a hajóról.

A dokk végében kétnyelvű tiltótábla figyelmeztetett: BELÉPNI TILOS! VESZÉLY! HARAPÓS MAJMOK! Amint elült a lágy szellő, rögtön áporodott föld és nedves szőr szaga csapta meg az orromat. A madárcsiripelés hol felerősödött, hol elhalkult, de sosem szűnt meg teljesen, és idővel rájöttem, hogy nem csak madarakat hallok. A majmok is szólongatták egymást, előbb halk sirályhangon, aztán hirtelen kirobbanó és egyre hangosabb rikoltozás töltötte be a levegőt, ám pár perc után elhallgattak. Kezdtem érteni, Brent egyik volt asszisztense miért mondta, hogy „olyan ez a hely, mint valami Jurassic Park”.2

Cayón elkél némi óvatosság. Mi, emberek ugyanis erős kisebbségben vagyunk itt. A rézuszmajom, avagy rhesus makákó alig nagyobb a házimacskánál, és azok ott engem tényleg leginkább macskákra emlékeztettek a hosszú lábukkal, kerek pocakjukkal. Ahogy körülöttünk lófráltak, a farkuk lebegett utánuk a levegőben. Csakhogy ezek a majmok nem fészkelik be magukat az ölünkbe, nem dorombolnak békésen. Ezek agresszívak, és saját rangjuk megszállottjai, akár egy seregnyi kis Bonaparte Napóleon.

Alig néhány méter után engem, az ismeretlen újoncot máris próbára tett egy hím – utamat állta, és egy tapodtat sem volt hajlandó arrébb menni. Én tettem, amire tanítottak: leszegtem a fejemet, és kerültem minden szemkontaktust, amíg odébb nem állt.

Egy közeli fa tetejéről ifjoncok egy csoportja vizslatta az érkezőket.

– Hola! Látlak titeket! – kiáltott oda nekik mosolyogva a telephely vezetője, Giselle Caraballo.

Majd hozzám fordult. Profi attitűdje sem tudta leplezni az állatok iránti rajongását.

– A kicsik rém kíváncsiak.

Az ifjonc makákók a szüleiktől tanult trükkel feleltek a köszöntésre – megrázták kicsit a fát, hogy így demonstrálják: nem félnek. Ekkor Brent szólt közbe: „Vigyázz a fejedre!” A faágakról rendre vizelet csörgedezik a földre, így aki néhány hétnél többet tölt a szigeten, azt előbb-utóbb egész biztosan lepisilik. Itt a kalap és a napszemüveg nem csak a napsugárzástól véd.

Ám az együttélés kölcsönösen kockázatos mindkét félnek. Ha az ember bármilyen betegséget behurcol ide, az halálos lehet a majmokra nézve. A tuberkulózis, avagy tüdővész különösen veszélyes, ezért itt mindannyiunkat teszteltek, és csak egészséges ember léphetett a szigetre. A makákók viszont természetes herpes B-vírusgazdák. Őket nem betegíti meg, az ember idegrendszerére viszont végzetes lehet: ha ez a vírus harapással, karmolással vagy szembe fröccsent vizelettel a szervezetbe jut, a sérültet azonnal a sürgősségi osztályra kell szállítani, hogy mielőbb megkezdődhessen a gyógyszeres kezelése.

Cayo rendszeres látogatóinak mindez már rutin. Caraballo – különféle feladatkörökben – összesen már vagy 12 éve dolgozik itt, azóta, hogy végzett a Puerto Ricó-i Egyetemen, amely ma már, a Főemlőskutató Központ révén, a telep gazdája is egyben. Brent, amikor a szigeten van, azzal a fajta laza magabiztossággal jár-kel, amelyet csakis tapasztalattal szerezhet az ember. 2006-ban jött ide először, akkor egy évet tervezett eltölteni a majmok között – a disszertációjához gyűjtött anyagot. Azóta több száz órát töltött Cayón, átvészelt már viharokat, járványokat, és vitatkozott határőrökkel a laborba küldött ürülékminták vámértékéről („De hiszen ez szó szerint csak szar!”).3 Brent jelenleg egy ambiciózus terepkutatási projektet vezet Cayón munkatársával, egykori főnökével, a Pennsylvaniai Egyetem neurobiológus professzorával, Michael Platt-tel közösen.

Ezek a nők egyaránt jól tudják, hogy a majmok, noha az embertől óvakodnak, egymás iránt intenzíven érdeklődnek. Brent ezért dolgozik éppen itt, az átlagnál is élénkebb társas életet élő makákók között. A barátság jelenségét tanulmányozza – olyan alapvető kérdésekre keresi a választ, vajon hogyan és miért alakul ki kötődés egyes egyének között, míg mások között nem, valamint fel is méri, milyen hatásai, következményei vannak ezeknek a kötelékeknek.

Azt szeretné tudni, mire valók a barátok.

Ugyanezt kérdezem én is. Ez hozott Cayo Santiagóra. Évek óta járom a barátságkutatás tudományának frontvonalait, és kutatom annak múltját. Cayón e kettő együtt van jelen.

Szakíróként általában az agy az én területem. Régóta követem, hogyan igyekszik a kutatóvilág az agysejtek közötti billiónyi kapcsolódást feltérképezni.4 Ám a közelmúltban nyilvánvalóvá vált, hogy egy másik, nem kevésbé fontos térképet is el kell készíteni, amely az agyból indul el és ágazik szét. Amely láthatatlan, de nélkülözhetetlen. Az embertársaink között szövődött kapcsolódások hálója ez, azon egyének hálózata, akiknek tettei és érzelmei hatnak ránk, és mi is visszahatunk rájuk. Bár különálló lények vagyunk, mély kötelékek fűznek össze minket, mintha valódi selyemszálak kötnék össze a pszichénket. Saját, személyes kapcsolati hálónk a családunk tagjaiból, szerelmeinkből és barátainkból áll össze.

E három kategóriából az első kettőt már alaposan megvizsgáltuk mi, tudósok, írtunk is róluk sokat. Teljesen jogosan. A családi és szerelmi kapcsolatoknak óriási hatalma van felettünk, és így vagy úgy, de elkísérnek bennünket egy életen át jóban, rosszban. Ha ezek boldog kapcsolatok, az sok-sok örömet és elégedettséget hoz. Ám ha boldogtalanok, azt nagyon megszenvedjük – képesek megbénítani a lelkünket. Szeretteink tekintetét mindig ott érezzük magunkon, ahogy végigkövetik az életünket. Jómagam az elmúlt tíz évet javarészt azzal töltöttem, hogy támogattam a férjemet egy új üzleti vállalkozás felépítésében, neveltem a kamasz gyerekeinket, és ápoltam Alzheimer-kóros szülőmet. Nagyon is jól tudom, hogy a családtagjaim hangulatingadozásai mennyire befolyásolják az én hangulatomat, és kétségkívül kihatnak a testi egészségemre is – időnként bizony megugrik a pulzusom és az adrenalinszintem.

A barátság ugyanígy hat ránk. Kielégíti az összetartozás iránti elemi igényünket, és fizikai szinten képes örömet szerezni és fájdalmat okozni, hogy ne feledkezzünk meg erről az igényünkről. Ezért tudom mind a mai napig felidézni, micsoda boldogság járt át, amikor egy kabrióval kocsikáztunk, én meg az egyetemi lakótársam, miközben torkunkszakadtából énekeltük a Take on Met. Ugyanakkor ha nem kapunk meghívást egy szülinapi bulira, az (tíz- vagy tizenöt évesen) pokolian tud fájni, és felér egy Brutus-féle árulással.

Ennek ellenére a történelem folyamán a tudomány – a vérségi kötelékekhez képest – mindig hamar rövidre zárta a barátságok vizsgálatát.5 A legkorábbi őseink életét kutató archeológusokat a csontok meg a szerszámok érdekelték, nem a társas kapcsolatok. A biológusok azért nem foglalkoztak a barátsággal, mert azt gondolták, hogy ezek a viszonyok – a szerelmi vagy szexuális kapcsolatokkal ellentétben – nincsenek hatással az ember reprodukciós sikerességére. Az a maroknyi pszichológus és szociológus, aki foglalkozott a barátsággal, szakmai értelemben magára maradt ezzel, noha ma már úgy tűnik, munkásságukkal előre látták a jövőt. A barátság túlságosan kérészéletűnek, alaktalannak, nehezen definiálhatónak és nehezen mérhetőnek tűnt ahhoz, hogy a tágabb tudományos világ is komolyan vegye. Így a témát többnyire meghagyták a filozófusoknak, és közülük is sokan köszönték, de inkább nem kértek belőle. A barátságot évszázadokig tisztán kulturális jelenségnek, az emberi társadalom, azon belül is a modern kori társadalom találmányának tartották. Olyannyira, hogy C. S. Lewis egyszer azt írta: „A barátság éppoly fölösleges, mint a filozófia, a művészet… Nem segíti elő a túlélést, inkább értelmet ad neki.”6

Többségünk, éppúgy, mint a tudósok, nem képes annyira komolyan venni a barátságot, amennyire az megérdemelné. Fennen hangoztatjuk, mennyire fontos nekünk, mégis a család és a szerelmi kapcsolat élvez elsőbbséget – rögtön hátat fordítunk a barátainknak, ha beköszönt a szerelem, és a baráti programokat mondjuk le először, ha fogy a szabad időnk. Jómagam is ha barátokba botlottam brooklyni otthonom környékén, évekig ajánlgattam nekik rögtön, hogy „szervezzünk valami közös programot… de tényleg”. És ez szívből jött. De aztán teljesen lefoglalt a család és a munka, és csak ritkán jött össze az a baráti program. Később néhány évre családostul Hongkongba költöztünk, ahol senkit sem ismertem. Amikor először invitált vacsorázni néhány másik feleség, olyan izgatott lettem, mintha a sulibálba hívtak volna el, így annál nagyobb volt a csalódottságom, amikor a partin másról sem folyt a csevej, mint a vásárolgatásról meg a háztartási alkalmazottakról (Ázsiában teljesen általános jelenség a bejárónő). Hazaérve elsírtam a bánatomat a férjemnek: „Ők annyira mások, mint én!” Idővel javult a helyzet – szert tettem néhány új barátra, és a második évben utánunk jött egyik régi, kedves barátom is –, de az világosan kiderült, mennyire magától értetődőnek vettem az otthoni barátaimat. És ez a felismerés legalább annyira fájt, mint a magány.

Mindannyiunk ideje véges. De azt talán nem árt újragondolni, hogyan is osztjuk meg azt a kevéske időt, ami nekünk adatik. Minden tiszteletem C. S. Lewisé, de bizony tévedett. Kiderült, hogy igenis kell a barátság a túléléshez, méghozzá a szó legszorosabb értelmében – annál tovább élünk, minél integráltabb tagjai vagyunk a társadalomnak, minél több társas kapcsolatunk van.

Ezen új – apránként megszerzett, hiszen a tudomány már csak ilyen – ismeretek fényében tudósok egy másik típusa kezdett új keletű tisztelettel közelíteni a barátsághoz, azok, akiket az egészség, a biológia és az evolúció foglalkoztat. A barátságot ma már a társas viselkedés egyik kulcsfontosságú elemének tekintjük, amely eddig is itt volt az orrunk előtt, de mintha észre sem vettük volna. Való igaz, a barátok életünk jelentős örömforrásai (Lewisnak ebben igaza volt), és a hozzájuk fűződő kapcsolatainkat a kultúra formálta, ez tagadhatatlan. De ez nyilván csak a történet egyik fele. A barátságnak ugyanis vannak biológiai és evolúciós alapjai is.

Ezeknek az alapoknak a feltárása és vizsgálata tisztázta, mi is a barátság valójában. Segített meghatározni, miben különböznek a barátságok egyéb kapcsolatainktól, például a házastársi vagy testvéri viszonytól, és mitől mosódnak el ezek a demarkációs vonalak. A kutatások a mennyiségtől a minőség felé billentették a mérleg nyelvét – de nem teljes egészében. És kezdett fény derülni arra is, mi húzódik meg a neurológiai elváltozásokkal (például az autizmussal) együtt járó szociális zavarok mélyén. És, ami a legsarkalatosabb, a társas viselkedés új tudománya, a szociálpszichológia élesen kirajzolta előttünk, milyen fiziológiai (élettani) következményei vannak a barátság ellentétének, a magányosságnak: éppen olyan halálos, mint a dohányzás vagy az elhízás.

A Cayón élő makákók nyüzsgő és komplikált társas élete az egyik olyan terep, ahol a kutatók próbáltak leásni a barátság gyökeréig. Hihetetlennek tűnik, de ezen a felettébb interdiszciplináris területen a legfontosabb áttörések egyikét-másikát épp az állatok tanulmányozása hozta meg. Ez nem azt jelenti, hogy minden állati viselkedés ugyanúgy vonatkoztatható az emberre – de azt sem, hogy azok teljesen irrelevánsak lennének ránk nézve. A közelmúltban a delfintől a zebráig meglepően sok élőlénynél sikerült beazonosítani a barátságot vagy valami ahhoz hasonló jelenséget.7 Még a zebrahalak is érdekes társas viselkedési mintázatokat mutatnak. Mérhetően enyhül bennük a félelem, amikor ismerős halak szagát érzik, és még tovább enyhül, ha látják is a „barátaikat”.8 Az pedig különösen megdöbbentett, hogy a juhok sokévnyi távollét után is felismerik azokat a társaikat, akikkel együtt nőttek fel.9

– Ha jobban belegondolunk, hogy mi is a barátság, akkor egyszerre más fajokban is elkezdjük felfedezni – vallja Brent. – Ez a fajta kapcsolódás olyan jelenség, amely messze nem csak az emberről és az emberi társadalomról szól.

Jelenleg is heves vita zajlik arról, mennyire hiteles ez az összehasonlítás ember és állat között. Az antropomorfizmus, az állatok, élettelen tárgyak emberi tulajdonságokkal (szándékokkal és gondolatokkal) történő felruházásának bűne örök dilemma. És ez manapság olyannyira igaz, hogy a jelenséget Frans de Waal főemlőskutató provokatíve direkt antropotagadásnak (anthropodenial) nevezi, ami az ő definíciója szerint az, amikor valaki nem hajlandó elhinni, hogy más fajok tulajdonságai valóban olyan mértékben jelen lennének bennük, mint mutatják.10 Szerencsére a főemlőskutatók között, legalábbis a hétköznapi beszélgetések szintjén, már nem tilos barátnak nevezni egy állat barátját – ahelyett, hogy „preferált társasági partnernek” hívnák. És Brent nemzedéke, elődjeik munkája révén, ma már minden gátlás nélkül bevallhatja, hogy a barátság tudományát tanulmányozza.

A barátság biológiája és evolúciója történetének természetesen nem az állatok az egyedüli főhősei. Kiderült, hogy az ember is bőven tartogat meglepetéseket. Azt egy ideje már tudjuk, hogy egy barát társaságában enyhülhet a stresszreakciónk, és könnyebben birkózunk meg a kihívásokkal.11 Azóta sokat fejlődött az agyhullámok és a genetikai állomány dekódolásának tudománya, így azt is megtudtuk, hogy ezek bizony sokat elárulnak a kapcsolatainkról is. A tudósoknak elég csak megnézniük, hogyan dolgozza fel két ember ugyanazt a videófelvételt – ez ugyanaz, csak az idegsejtek szintjén, mint amikor mindketten ugyanazokon a vicceken nevetnek –, és meg tudják mondani, mennyire valószínű, hogy összebarátkoznak ők ketten.12 Ami az egészségünket illeti, a vérnyomásunkat és az immunsejtjeink működését erősen befolyásolja, mennyire kedveljük azokat, akikkel együtt töltjük az időnk nagy részét. Nem csak úgy beképzeljük magunknak, hogy egy jó barátunk nyugtatólag hat ránk. Kiderült, hogy még egy olyan, látszólag száraz információnak is evolúciós magyarázata lehet, mint hogy hány órát kell eltöltenünk valakivel ahhoz, hogy közeli barátunknak nevezzük.

Az, hogy társas lények vagyunk, embernél is, állatnál is ugyanazt jelenti: a viselkedésünk kihat a többiekre. Ez a viselkedés lehet pozitív vagy negatív. Lehet finom, alig észrevehető, mint egy pillantás, egy érintés, egy suttogás. És lehet durva, hangos, erőteljes, mint egy támadás vagy egy világgá kürtölt kinyilatkoztatás. És lehet bármi egyéb, ami e kettő között helyezkedik el ezen a skálán. Ha van a főemlősöknek – beleértve természetesen magunkat is – bármi különlegessége, akkor az a társas viselkedés. Imádjuk a társaságot. Tudományos értelemben ez nem azt jelenti, hogy vég nélkül bulizunk, vad tivornyákat csapunk; egyszerűen csak azt, hogy társas lények vagyunk. Az ember mindig csoportokban élt, majd ahogy idővel ezek a csoportok egyre nagyobbak és komplexebbek lettek, ki kellett okoskodnunk, hogyan találjuk meg bennük a helyünket, hogyan tudunk jól kijönni egymással. Meg kellett tanulnunk felismerni az érzelmeket és a szövetségeseinket. Csapatszinten, közösen kellett kidolgoznunk, hogyan kommunikáljunk, hogyan találjunk magunknak élelmet, és hogyan védjük meg magunkat a ragadozóktól. Meg kellett tanulnunk kooperálni. Egyéni szinten pedig tudnunk kellett, hogy nehéz időkben kire számíthatunk, nyugalmi időszakokban kivel lazulhatunk. Más szóval barátokat kellett szereznünk.

Egy biztos: a társas viselkedés konkrét sajátosságai minden állat esetében mások. A rhesus makákók nem tudnak úgy poénkodni, mint a barátom, Moira tudott aznap, nem sokkal az első találkozásunk után, amikor rájöttem, hogy szeretném őt jobban megismerni. Mindketten riporterként dolgoztunk Londonban, és én épp idegrohamot kaptam attól, milyen csigalassúsággal dolgozik a rozzant irodai nyomtató. Mire ő megsúgta nekem, hogy könyökvédős kis aktakukac manók élnek benne, azok körmölik rá a szöveget a papírra. Nem egy fergeteges poén, de fanyarságával és váratlanságával engem megnevettetett. Pár hétre rá elmeséltem Moirának azt a durva balesetet, amelyik az ikerbátyámmal történt még gyerekkorunkban – de nem pusztán a tényekre szorítkoztam, megosztottam az azzal kapcsolatos érzéseimet is, és elárultam, hogy ez az eset hogyan alakította át a családon belüli dinamikát. És ő átérezte, micsoda súlya van annak, hogy beavattam ebbe a történetbe. Azok a legjobb barátságok, amelyekben merünk megnyílni. Huszonöt év múltán Moira meg én még mindig itt vagyunk, segítünk egymásnak, hogy nevetni tudjunk a nehézségeken, és megosztjuk egymással életünk történeteit – azt is, ami negyven éve, azt is, ami négy órája történt.

Az állatok semmi ilyesmire nem képesek, nem is állítja senki, hogy képesek lennének. De megvannak a maguk saját módszerei az érzelmi kötelékek kialakítására – a közös nevetéseknek, nagy vallomásoknak az állatvilágban is megvan a párja. Vagy azt is mondhatnánk – és néhány kutató mondja is –, hogy ami az állatvilágban a kurkászás, a másik szoros közelségének keresése, az az embereknél a közös nevetés, a kitárulkozás.13 Így vagy úgy, ez az általános barátkozó hajlam nemcsak az állatok meghökkentő adottságait, hanem az ember társas viselkedésének meglepő eredetét is feltárja.

Jegyzetek

Bevezetés: Új tudományág születik

1Cayo Santiago történetének részletei több interjúból és számos történelmi forrásból álltak össze, közülük is a legfontosabbak Matt Kessler és Richard Rawlins írásai. Lásd Matthew J. Kessler – Richard G. Rawlins: „A 75-Year Pictorial History of the Cayo Santiago Rhesus Monkey Colony.” American Journal of Primatology (2016) 78: 643.; Richard G. Rawlins – Matt J. Kessler: „The History of the Cayo Santiago Colony” in: The Cayo Santiago Macaques: History, Behavior, and Biology. Szerk.: Richard G. Rawlins, Matt J. Kessler. SUNY Press, New York, 1986. További információkat merítettem innen: Donna J. Haraway: „A Semiotics of the Naturalistic Field: From C. R. Carpenter to S. A. Altmann, 19301955” in: Primate Visions: Gender, Race, and Nature in the World of Modern Science. Routledge, London, 2013.

2Jackie Buhl, Primates de Caraïbe (2013), Jean Christophe Ribot és Jack Silberman dokumentumfilmje.

3Jó néhány alkalommal készítettem interjút Lauren Brenttel. 2016 májusában többször is beszélgettünk Cayo Santiagón, személyesen. Valamint telefonon keresztül, konferenciákon, majd 2015 novemberében a Yale-en, 2017 decemberében pedig az Exeteri Egyetemen.

4Lásd a BRAIN Initiative weboldalán: braininitiative.nih.gov.

5Beverley Fehr: Friendship Processes, 12. kötet. Sage, Thousand Oaks, 1996, 1. fejezet; Joan B. Silk: „Using the ‘F’- Word in Primatology.” Behaviour (2002) 139: 421. Valamint interjúk Fehrrel, Silkkel, Robert Seyfarthtal, Nicholas Christakisszal és sok másik szakértővel.

6Clive Staples Lewis: The Four Loves. Houghton Mifflin Harcourt, Boston, 1991. (Magyarul: A szeretet négy arca. Ford.: Orzóy Ágnes. Harmat Kiadói Alapítvány, Budapest, 2020, 79.)

7Robert M. Seyfarth – Dorothy L. Cheney: „The Evolutionary Origins of Friendship.” Annual Review of Psychology (2012) 63: 153–77.

8Ana I. Faustino – André Tacão-Monteiro – Rui F. Oliveira: „Mechanisms of Social Buffering of Fear in Zebrafish.” Scientific Reports (2017) 7: 44329.

9Keith M. Kendrick et al.: „Sheep Don’t Forget a Face.” Nature (2001) 414: 165.

10Frans de Waal: Are We Smart Enough to Know How Smart Animals Are? W. W. Norton & Company, New York, 2016, 25. (Magyarul: Elég okosak vagyunk, hogy értsük, milyen okosak az állatok? Ford.: Mátics Róbert. Alexandra, Pécs, 2018, 31.)

11Roman M. Wittig et al.: „Social Support Reduces Stress Hormone Levels in Wild Chimpanzees across Stressful Events and Everyday Affiliations.” Nature Communications (2016) 7: 13361.; Simone Schnall et al.: „Social Support and the Perception of Geographical Slant.” Journal of Experimental Social Psychology (2008) 44: 1246–55.; James A. Coan – Hillary S. Schaefer – Richard J. Davidson: „Lending a Hand: Social Regulation of the Neural Response to Threat.” Psychological Science (2006) 17: 1032–39.

12Lásd a 9. fejezetet.

13Sandra Manninen et al.: „Social Laughter Triggers Endogenous Opioid Release in Humans.” Journal of Neuroscience (2017) 37: 6125–31.

Tartalom

Bevezetés: Új tudományág születik

1. Erős kötődés

2. A szociális agy kialakulása

3. A barátság hatása az egészségre

4. Sorsdöntő helyzetek a menzán

5. A barátság iránti mélységes vágy

6. A barátság körei

7. Digitális barátság

8. Barátságra születünk?

9. Mélyen beépül az agyba

10. A jó élet titka nem titok többé

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0