A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jeanette Winterson: Oranges are Not the Only Fruit

Vintage, London, 2001

Fordította Merényi Ágnes

Copyright © Jeanette Winterson 1985

Translation copyright © 2024 by Merényi Ágnes

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Katherine Tippett/Arcangel Images

Szerzőfotó © Sam Churchill

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-633-130-6

Tartalom

Bevezető

Teremtés

Kivonulás

Leviták

Számok

Deuteronomium

Józsué

A bírák

Ruth

Philippa Brewsternek, akivel minden elkezdődött

„Ha vastag héjú gyümölcsöt főzünk, a tetejét gondosan szűrjük le, máskülönben a zavaros hab elcsúfítja a végső külcsínt.”

Mrs. Beeton Marmeládfőzés című könyvéből

„Nem a narancs az egyetlen gyümölcs.”

Nell Gwynn

Bevezető

A Nem a narancs az egyetlen gyümölcs 1983 telén és 1984 tavaszán íródott. Huszonnégy éves voltam. Két szobán és egy ülőkádon osztoztam Vicky Licorish színésznővel. Neki nem volt pénze, és nekem sem, nem engedhettük meg magunknak a fehér mosás luxusát, ezért örültünk a színes bugyik divatjának, amelynek következtében az önbecsülésünkkel legszorosabb összefüggésben lévő ruhadarabok sosem voltak szürkék. A szürkeség az író halála. A mocsok, a kényelmetlenség, az éhség, a hideg, a trauma és a dráma nem számít. Ebből mind bőven jutott nekem, és mind ösztönzött, de a szürkeség, a középszerűség megannyi nyirkos, szűk zuga, a szépség és a fény megfakulása, a megalkuvás és a beilleszkedés megbénítja a jó munkát. Amikor Keats elcsüggedt, tiszta inget vett. Amikor Radclyffe Hallra nyomás nehezedett, új selyem alsóneműt rendelt a Jermyn Streetről. Byron nemes bőrét, mint az közismert, csakis a legpuhább, legtisztább és legfehérebb anyag érinthette, én pedig nagy rajongója vagyok Byronnak. Tehát azokban a pénz, munka és kilátások nélküli napokban, amikor bérelt szobánkba megállíthatatlanul kúszott fel a szürkeség az alsó emeletekről, léteznie kellett egy középpontnak, talizmánnak vagy fétisnek, ami rendet teremt ott, ahol mintha nem lenne rend; ennek hatására öltöztek vacsorához az emberek a dzsungelben, és ettől suvickolták tükörfényesre a csizmájukat a férfiak, mielőtt Gallipolinál a tengerbe gázoltak. Nagy tettek kiváló véghez viteléhez személyes és különleges, bár sokszor nevetséges szabályok szükségesek, mert ezek eltüntetik a lélek szürkeségét, amely azt sugallja, hogy minden kisszerű, alantas, és nem éri meg a fáradságot.

A Narancs egy 25 fontos irodai Goliath írógépen született ipari mennyiségű hibajavító felhasználásával. Akkor is, most is újrahasznosított papírra írtam; akkor azért, mert úgysem tudta senki, és olcsó volt, most pedig azért, mert így helyes, bár furcsa módon pont a jó híre miatt drágább, mint fákat felemésztő párja. Ha könyvkiadó lennék, minden kéziratot újrahasznosított papíron kérnék. Miért a természet fizesse meg a művészet árát?

És miért művészet és nem természet? Ezt a kérdést gyakran feltettem magamnak a könyv írása közben. Boldogtalan voltam Londonban, nem akartam sem a reklámszakmában, sem a bankszektorban dolgozni, mint oxfordi kortársaim, és nem tudtam rászánni magam, hogy fix munkaidővel járó állást vállaljak. Akkor is, most is a szabadban éreztem a legjobban magam, ügyetlen kétkezi munka közben. Londonban nem boldogultam, és egészségügyi okokból sem jó ott maradni. El akartam költözni, de aztán belekezdtem a Narancsba. Nem véletlen volt, nem is kísérlet vagy pillanatnyi szeszély, elkapott a lendület, vitt az erős sodrás. Mintha már létezett volna a könyv, olyan hevesen ragadott magával létezésének sebessége és bizonyossága. Hogyan kerített ez a hatalmába? Rájöttem, hogy nem leszek kistermelő.

Szerkezetében, stílusában és tartalmában a Narancs minden más regénytől különbözött. Emiatt nem aggódtam, és az újonnan alapított Pandora Press szerkesztője, Philippa Brewster sem. A főnökei viszont igen, mert nem látták a könyv piacát és értékeit, és nem akarták egy kemény fedeles kiadás költségeit pazarolni rá. Ezért puha kötésben jelent meg, észrevétlen maradt, vagy csak pár közhelyet vesztegettek rá a kritikusok, mégis meglepő sebességgel fogyni kezdett. Pályámat a kis könyvesboltok meg a szóbeszéd indította el, és bár a nagy cégek a szóbeszéddel nem tudnak mit kezdeni, a kis könyvkereskedések piacát tönkretették. Az új művek szempontjából ez kész katasztrófa. A hipermarketek könyvárusítása nem a kultúrában, hanem a forgalomban érdekelt. A nagy üzletláncok nagy profitot akarnak, az új neveket nem ismerik, és nem is törődnek velük. Egy lelkes szerkesztő számára óriási nehézséget jelent útjára bocsátani egy új szerzőt, mert ehhez elengedhetetlen a kereskedelmi támogatás, és ezt a támogatást a legritkább esetben kapja meg egy „rosszul fogyó” kötet szerzője. Az egyetlen megoldás erre, ha a kiadó pénzt lapátol a kötetbe promóció formájában. Az új művek, az igazi újdonságok, nem pedig ráncfelvarrott régiségek esetében ez a módszer maga a pénzügyi öngyilkosság. A kiadó veszít rajta, az író kétségbeesik, a könyvesbolthálózatok önelégülten kérkednek a „Na ugye, megmondtam!” tanulságával. Amikor a Narancs megnyerte a legjobb első könyves szerzőnek járó Whitbread-díjat 1985-ben, a WH Smith is berendelte a kötetet.

A Narancs kísérleti regény: történetvezetése nem lineáris. Narratív szerkezete bonyolult, bár egyszerűnek álcázza magát, igen nagy szókinccsel és megtévesztően világos mondatokkal dolgozik. Ebből következik, hogy spirálisan olvasható. A spirális forma képlékeny, és korlátlan mozgást biztosít. De hátrafelé vagy előre mozog? Föl- vagy lefelé? Ha több egymásba olvadó spirált rajzolunk, minden világos lesz. A spirális elbeszéléstechnika hozzám közel áll, és később is használtam, sőt a The Passionben és a Sexing the Cherryben tökéletesítettem. Nem nagyon látom értelmét az egyenes vonalú olvasásnak. Nem így gondolkozunk és nem így élünk. Agyi folyamataink inkább labirintusra, semmint autópályára hasonlítanak, minden kanyar újabb és újabb aszimmetrikus és kiszámíthatatlan kanyarhoz vezet. De mégsem káoszhoz. Bonyolult matematikai egyenlet ez, nehezen megoldható, mert az X és az Y mindennap más és más.

A Narancs ijesztő regény. A családi élet szentségéről bebizonyítja, hogy hamis; példákkal illusztrálja, hogy amit az egyház szeretetnek nevez, valójában pszichózis, sőt egyenesen azt állítja, hogy a homoszexuálisok élete nem saját perverziójuk, hanem másoké miatt nehéz. Ráadásul mindezt humorral és könnyedén valósítja meg, így a korábban elutasító olvasókat is megnyeri. Ez nemcsak a regény, de a televíziós változat általános tapasztalata is. Több néző telefonált a BBC-be a Narancs epizódjainak vetítése, mint bármely más sorozat adása után. Nagy vitát gerjesztett, úgy tűnt, az emberek újfajta szemléletmódot találtak benne. Persze sokan utálták, de az tény, hogy mindkét formájában, papíron és képernyőn is több korlátot döntött le, mint ahányat felépített.

A Narancs vigasztaló regény. Hősnője az élet árnyékos oldalán mozog. Szegény, a munkásosztály tagja, de olyan sorskérdésekkel szembesül, amelyek társadalmi osztályoktól, bőrszíntől és kultúrától függetlenek. Élete során mindenkinek döntenie kell, hogy megmarad saját, készen kapott világában, amely biztonságos, de korlátozó, vagy kitör belőle, akár a józan ész határán túl is, megkeresi saját, addig ismeretlen és bizonytalan helyét a világban. A Narancsban ez a kitörés a szexualitás és a személyiség keresése. Látszólag elég sajátos körülmények között: egy evangelizáló családban felnövő fiatal lány egész élete fenekestül felfordul, amikor beleszeret egy másik fiatal lányba. A Narancs teljes mértékig olyan érzelmekről és összeütközésekről szól, amelyeket egyikünk sem kerülhet el. Az első szerelem, a veszteség, a gyász, a düh és mindenekfelett a bátorság a cselekmény hajtómotorja a történet sajátos keretén belül. A fikcióhoz bizonyos sajátosságok és konkrétumok kellenek. De meg is kell haladnia ezeket. Kellenek hozzá a cselekményt nyomatékosító ismerős, hús-vér karakterek, de el is kell szakadnia tőlük a nagyobb, egyetemes térbe. Ez a paradoxon teszi a művet olvashatóvá és időtállóvá, így születik harmónia a képtelen feszültségből.

A Narancs nem azért nyújt vigaszt, mert egyszerű válaszokat kínál, hanem mert súlyos kérdéseket taglal. Amint meg tudjuk fogalmazni, mi nyugtalanít bennünket, máris tettünk pár lépést a megoldás felé. A levelezésem arról tanúskodik, hogy a Narancs szavakba öntötte sokak kimondatlan terhét. Ha pedig megtaláltuk a megfelelő hangot, mások is meghallhatják.

Önéletrajzi regény-e a Narancs? Nem, semmiképpen, mégis mindenképpen az.

Már csak két dolgot kell elmondanom:

A Narancs 1985-ben jelent meg az új Pandora Press kiadónál, Philippa Brewster kitartásának köszönhetően. Sajnos a Pandorának sosem volt elegendő független forrása, tulajdonosi szeszélyektől függően adták és vették. 1990-ben került Rupert Murdoch birtokába. A sors iróniája, hogy a Narancs a nagyvállalatok üzleti baklövései következtében került a nyíltan köpönyegforgató multimilliárdos Rupert Murdoch kezébe. Természetesen a mind üzletiesebbé váló világban egyre nehezebb etikus döntéseket hozni akár arról, milyen babkonzervet vásárolunk, akár arról, melyik kiadónál jelentetjük meg a könyveinket. A választás nem egyértelmű, a kompromisszum sokszor elkerülhetetlen. A magam részéről, amennyire lehet, ragaszkodom a saját magatartási kódexemhez. Úgy döntöttem, a Narancsot nem hagyhatom a Pandoránál. Tisztelt Mr. Murdoch, kérem, a Vintage-et ne vásárolja fel!

Végül egy határozott ígéret az új kiadáshoz: a Narancsban kezdtem kísérletezni a stílussal, a szerkezettel és a nyelvvel; megfogadtam magamban, hogy ha már képtelen leszek újítani, akkor abbahagyom. Minden író- és művésznemzedék feladata, hogy mindig új eszközökkel ábrázolja az emberiség helyzetét, változó körülményeit. A tegnapi vacsora langyos maradékainak feltálalása egyszerű, gazdaságos és népszerű (egy darabig). De helytelen.

Abban az időben, amikor a színes bugyik papagájcsapatát csíptettem fel sorra a kötélre, volt egy kívánságom. A mesében három kívánság szerepel, de én senkinek az életét nem mentettem meg, csak a magamét. Mit kívánjak? Hírnevet? Pénzt? Sikert? Nem. Csak azt, hogy tudjam, mikor kell abbahagyni.

Jeanette Winterson

London, 1991

TEREMTÉS

Mint a legtöbben, én is sokáig anyámmal és apámmal éltem. Apám nézni szerette a birkózást, anyám birkózni szeretett, mindegy, mivel. Ő volt a fehér sarokban, és kész.

A legnagyobb lepedőket a legszelesebb napokon teregette ki. Akarta, hogy a mormon térítők bekopogjanak hozzánk. Választások idején a munkáspárti városban a konzervatív jelölt képét tette ki az ablakba.

Vegyes érzelmekről sosem hallott. Voltak barátok és voltak ellenségek.

Ellenségek:

Sátán (minden formájában)

Szomszéd

szex (minden formájában)

meztelen csigák

Barátok:

az Úr

a kutyánk

Madge néni

Charlotte Brontë regényei

csigaölő vegyszer

és kezdetben én is, mert bevett az Egész Világ ellen folyó pankráció csapatába. Furcsán viszonyult a fogantatáshoz; nem mintha nem lett volna képes rá, inkább kedve nem volt hozzá. Nagyon rossz néven vette, hogy Szűz Mária megelőzte. Így hát a következő legjobb megoldást választotta: kerített magának egy lelencet. Ez voltam én.

Nem tudok visszaemlékezni olyan időszakra, hogy ne éreztem volna különcnek magam. Nálunk nem voltak háromkirályok, mert anyám nem hitt semmiféle napkeleti bölcsben, de voltak birkák. Az egyik legelső emlékem, hogy egy birka hátán ülök Húsvétkor, anyám meg az Áldozati Bárány történetét meséli nekem. Az is volt vasárnaponként, krumplival.

Vasárnap az Úr napja volt, az egész hét legtevékenyebb napja; impozáns, mahagóniborítású rádiókészülékünk bakelitgombját tekergetve keresgéltük az állomásokat. Főleg a könnyűzenei adást hallgattuk, vasárnaponként viszont mindig a Világhíradót, hogy anyám nyomon követhesse misszionáriusaink haladását. Volt egy részletes Missziós Világtérképünk, az első oldalán a világ országai, a hátsón egy táblázat, benne az összes törzzsel és furcsaságaikkal. Kedvencem a 16-os számú volt, a kárpáti büzül törzs. Ők úgy tartották, hogy ha egy egér rátalál az ember levágott hajára, és fészket épít belőle, a haj tulajdonosa fejfájást kap. Ha a fészek elég nagy, a fejfájásból téboly is lehet. Úgy tudtam, még nem járt náluk misszionárius.

Vasárnaponként anyám korán kelt, és tíz óráig senkit nem engedett be a nappaliba. Ott imádkozott és elmélkedett. Mindig állva imádkozott a térde miatt, ahogy Napóleon is lóhátról osztotta a parancsokat a magassága miatt. Meggyőződésem, hogy anyám Istenhez fűződő viszonya a testhelyzetéből fakadt. Tetőtől talpig ótestamentumi figura volt. Mit neki a szelíd húsvéti Bárány, ő kiállt az ügyért, a prófétákkal egy sorban harcolt, aztán meg kedvére duzzogott a fák alatt, ha a kellő pusztítás mégsem következett be. Gyakran mégis bekövetkezett, hogy az ő akaratából-e, vagy az Úréból, nem tudom.

Mindig pontosan ugyanúgy imádkozott. Először is hálát adott az Úrnak, amiért megérte az aznapi napot, azután hálát adott az Úrnak, amiért még egy napra megkegyelmezett a világnak. Azután sorra vette az ellenségeit, ami voltaképpen az ő katekizmusa volt.

Abban a pillanatban, ahogy felharsant a falon át az „Enyém a bosszú, én majd megfizetek – mondja az Úr”, feltettem a teavizet. Pont annyi ideig tartott, hogy fölforrjon a víz és elkészüljön a tea, amíg anyám elmondta a betegek névsorát. Roppant kiszámítható volt. Tejet öntöttem a teába, ő belépett, belekortyolt, és a következő három dolog egyikét mondta:

– Az Úr kegyes. (Szúrós szemmel néz ki a hátsó kertbe.)

– Miféle tea ez? (Szúrós szemmel néz végig rajtam.)

– Ki a legöregebb ember a Bibliában?

A harmadik persze számtalan változatban fordult elő, de mindig bibliai találós kérdés volt. Sok bibliai vetélkedőn vettem részt a templomban, és anyám azt szerette, ha nyerek. Ha tudtam a választ, újabb kérdést tett fel, ha nem, megharagudott, de szerencsére nem sokáig, mert meg kellett hallgatnunk a Világhíradót. Mindig ugyanúgy történt; leültünk a rádiókészülék két oldalára, ő a teájával, én egy notesszel és ceruzával, előttünk a Missziós Világtérkép. A rádióból felhangzó távoli hang elsorolta a különféle eseményeket, a megtérítetteket és a nehézségeket. Az adás végén IMAFELHÍVÁS volt. Mindent le kellett írnom, hogy aznap este anyám megtarthassa templomi beszámolóját. Ő volt a missziós titkár. A beszámoló nagy próbatételt jelentett nekem, mert azon múlt az ebédünk. Ha jól alakult, nem voltak halottak, és sok Pogányt sikerült megtéríteni, anyám húst sütött. Ha a Pogányok nemcsak megátalkodottak voltak, de gyilkosok is, anyám a délelőtt további részében Jim Reeves válogatott himnuszait hallgatta, nekünk pedig be kellett érnünk lágytojással és pirítóssal. Anyám férje engedékeny természetű ember volt, de ennek azért nem örült. Megsütötte volna maga is, ha anyám nincs mélységesen meggyőződve arról, hogy egyedül ő képes ebben a házban megkülönböztetni a serpenyőt a zongorától. Szerintünk nem volt igaza, szerinte viszont igen, és csakis ez számított.

Valahogy átvészeltük ezeket a délelőttöket, délután anyámmal elvittük sétálni a kutyát, apám pedig kipucolta az összes cipőt.

– A cipőjéről ismerszik meg az ember – mondta anyám. – Nézd csak meg a Szomszédékat.

– Az ital – mondta zordan, ahogy elmentünk a házuk mellett. – Azért vásárolnak a Maxi Ball Raktáráruházból. A Sátán maga is iszákos. (Anyám időnként teológiai megállapításokat tett.)

Maxi Ballnak raktára volt, olcsón adta a ruhákat, amelyek hamar tönkrementek, és bűzlöttek az ipari ragasztótól. A nyomorultak, a felelőtlenek, a legszegényebbek szombat reggelenként hajba kaptak, hogy fölmarkolhassák, amit lehet, aztán alkudozzanak az áron. Anyám inkább nem evett, mintsem hogy betegye a lábát Maxi Ballhoz. Belém is átültette ezt a viszolygást. Ez a legkevésbé sem volt igazságos tőle, hiszen rengeteg ismerősünk járt oda, de anyámtól távol állt az igazságosság; ő vagy utált, vagy szeretett, Maxi Ballt pedig utálta. Egyszer télen kénytelen volt ott fűzőt vásárolni, és még ugyanazon a napon, a vasárnapi istentiszteleten a fűzőből kibújt egy halcsont, és jól megbökte a hasát. Egy órán át nem tehetett semmit. Amikor hazaértünk, széttépte a fűzőt, és a halcsontokat a muskátlik karózására használta fel, kivéve azt az egyet, amit nekem adott. Még mindig megvan, és valahányszor spórolásra adnám a fejem, eszembe jut a halcsont, és meggondolom magam.

Anyámmal az utcánk végében emelkedő domb felé sétáltunk. A városunk a völgytől elorzott területen épült, zsúfolt hely volt meredező kéményekkel, kis boltokkal és egymás hegyén-hátán álló, kert nélküli házakkal. Körös-körül hegyek, a miénk egészen a Pennine-hegységig nyúlt, csak egy-egy farm vagy háborús roncs látszott itt-ott. Sok régi tank maradt erre, de a városi tanács elvitette őket. A város utcái egyenesen futottak felfelé a zöld hegyoldalba, mint egy olajfolt csápjai. A mi házunk egy hosszan elnyúló utcának majdnem a tetején volt. Macskakővel kirakott, egyenetlenül kövezett utca. Ha az ember felmászik a hegy tetejére, és lenéz, mindent lát, mint Jézus a hegytetőről, bár itt nem nagy a kísértés. Jobbra látszik a viadukt, mögötte az Ellison-telep, ott tartották évente a búcsút. Oda elengedtek egyedül is, azzal a feltétellel, ha hozok anyámnak egy doboz fekete borsót. A fekete borsó úgy néz ki, mint a nyúlbogyó, híg ecetes-húsleveses szószban főzik. Csodás íze van. A cigányok nagy felfordulást csináltak, egész éjjel mulattak, anyám paráznáknak nevezte őket, de egészében jól kijöttünk velük. Szemet hunytak, ha eltűnt pár karamellás alma, és ha kevesen voltak, meg nem volt pénzem, ingyen mehettem egy kört a dodzsemen. A lakókocsik körül verekedtünk, a magamfajták az utcából és az úrigyerekek a főutcáról. Az úrigyerekek a Brownie cserkészcsapatba jártak, és nem az iskolában ebédeltek.

Egyszer, amikor fekete borsóért mentem, már hazafelé indulóban az öregasszony elkapta a kezem. Azt hittem, meg akar harapni. Belenézett a tenyerembe, és nevetgélt.

– Na, te aztán sose mégy férjhez – mondta –, és sose férsz a bőrödbe.

Nem fogadott el pénzt a borsóért, azt mondta, gyorsan szaladjak haza. Szaladtam, szaladtam, próbáltam megérteni, mire gondolhatott. Amúgy sem akartam férjhez menni. Két nőt ismertem, akiknek nem volt férjük; már elég öregek voltak, anyámmal egykorúak. Ők vezették a papírboltot, néha, szerdánként a képregény mellé kaptam tőlük egy banános szeletet. Nagyon kedveltem őket, sokat beszéltem róluk anyámnak. Egyszer megkérdezték, van-e kedvem elmenni velük a tengerpartra. Hazaszaladtam, elfecsegtem a hírt, aztán kiürítettem a perselyemet, mert új homoklapátot akartam vásárolni, amikor anyám határozottan azt mondta, szó sem lehet róla. Nem értettem, ő meg nem magyarázta el. Visszamenni sem engedett, hogy megmondjam, nem mehetek. Aztán lefújta a képregényvásárlást is, azt mondta, vegyem meg máshol, egy távolabbi boltban. Sajnáltam. A Grimsbyben sosem kaptam banános szeletet. Pár hét múlva hallottam, hogy anyám erről beszél Mrs. White-nak. Azt mondta, azok ferde hajlamúak. Azt hittem, talán valami vegyszert tesznek az édességekbe.

Anyámmal fölfelé másztunk, amíg magunk mögött nem hagytuk a várost, és el nem értük az emlékművet a dombtetőn. Itt mindig erős szél fújt, anyámnak a szokásosnál több hajtű kellett. Általában kendőt is viselt, de vasárnap nem. Leültünk az emlékmű talapzatára, ő hálát adott az Úrnak, amiért sikeresen feljutottunk. Azután prédikációt rögtönzött a világ dolgairól, az emberek ostobaságáról és az Úr elkerülhetetlen haragjáról. Azután elmondott egy történetet egy jeles személyről, aki megvetette a testnek cselekedeteit, és inkább az Úrnak szentelte magát…

Mesélt egy történetet a „megtérített kéményseprőről”, aki egy mocskos aljadék volt, ivott és bűnben élt, ám egy kémény belsejének tisztogatása közben hirtelen rátalált az Úrra. Áhítatos elragadtatásában olyan sokáig maradt odabent, hogy a barátai azt hitték, elájult. Nagy nehezen rávették, hogy jöjjön elő; az arcát korom borította, mégis ragyogott, mint egy angyalé, így mesélték. Onnan kezdve ő vezette a vasárnapi iskolát, és pár évvel később üdvözülésre készen halt meg. Sok más történetet is mesélt; a legjobban a „Hallelujás óriás”-t szerettem, aki a hívők imájának köszönhetően két és fél méteres szörnyszülöttből 190 centissé zsugorodott.

Anyámnak időnként kedve szottyant elmesélni saját megtérésének történetét; nagyon romantikus volt. Az az érzésem, ha a Mills and Boon kiadói politikájában szerepel igehirdetői ágazat, anyám bestsellerszerző lehetett volna.

Egy este véletlenül toppant be Spratt tiszteletes Igehirdető Hadjáratának gyülekezetébe. Egy üres telken állt a sátor, Spratt tiszteletes esténként ott prédikált az elkárhozottak sorsáról, és gyógyító csodatételeket hajtott végre. Lenyűgöző volt. Anyám szerint Errol Flynnre hasonlított, csak istenfélő változatban. Azon a héten sok nő rátalált az Úrra. Spratt tiszteletes karizmatikus kisugárzása részben a Rathbone Kovácsoltvasipari Vállalat hirdetési ügynökeként eltöltött idejéből származott. Mindent tudott a csalétkekről.

– Nincs azzal semmi baj – mondta, amikor a Chronicle némileg cinikusan megkérdezte, ugyan miért osztogat cserepes növényeket a megtérítetteknek. – Jöjjetek utánam, és én emberhalászokká teszlek titeket.

Amikor anyám meghallotta az elhívást, egy zsoltároskönyvet kapott, és arra kérték, válasszon egy (nem virágzó) karácsonyi kaktusz és egy gyöngyvirág között. A gyöngyvirágot választotta. Másnap este apám is odament, anyám figyelmeztette, hogy csakis a kaktuszt válassza, de mire őrá került a sor, már mind elfogyott.

– Nem egy tülekedős fajta – szokta mondani anyám, majd kis hallgatás után hozzátette: – Hála legyen az Úrnak.

Az Igehirdető Hadjárat hátralévő részében Spratt tiszteletes a szüleimnél lakott, anyám ekkor fedezte fel magában a missziós munka iránti mélységes elkötelezettséget. A lelkipásztor ideje legnagyobb részét maga is hittérítéssel töltötte az őserdőben és más forró helyeken. Van róla egy képünk, amelyen lándzsás feketék veszik körül. Anyám az ágya mellett tartja. Anyám nagyon hasonlít William Blake-re; víziói és álmai vannak, és sokszor nem tudja megkülönböztetni egy bolha fejét a királyétól. Szerencsére nem tud festeni.

Egyik éjjel sétálni ment, elgondolkodott az életéről, és elgondolkodott a lehetőségeiről. Elgondolkodott arról, mi minden nem lehet belőle. A nagybátyja színész volt. „Elsőrangú Hamlet”, írta róla a Chronicle.

De a göncök és a gúnyák idővel elrongyolódnak, és az idő is elmúlik. Will bácsi elszegényedve halt meg, ő maga sem annyira fiatal már, és az emberek sem jóakaratúak. Szeret franciául beszélni és zongorázni, de mihez kezdjen ezzel?