Gárdonyi Géza

A bor

Falusi történet 3 felvonásban

ISBN 978-615-6683-60-1

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

SZEMÉLYEK:

ELSŐ FELVONÁS.

MÁSODIK FELVONÁS.

HARMADIK FELVONÁS.

SZEMÉLYEK:

Baracs Imre
Baracs Matyi, Imrének az öcscse
Jancsi, Imrének a kisfia
Baracsné Szunyog Juli, Imrének a felesége
Özv. Szunyogné, Julinak az anyja
Szunyog Rozi, Julinak az unokahuga
Pákozdi Mihály, Julinak a nagybátyja
Eszter, özvegyasszony, Baracsék szomszédja
Göre Gábor, biró
Göre Gáborné
Durbints Pál, esküdt
Kátsa, Bige, Tepsi, cigányok
Ceglédi Pál, kovács és állatorvos
Zsuzsi, Eszternek a cselédje
Egy fiu
Kocsis
Kisbiró
Nép, főképpen asszonyok és gyermekek.

Történik két faluban:
az első és második felvonás Lepénden,
a harmadik felvonás a szomszéd faluban.
Idő: nyár utólja.

FIGYELMEZTETŐ.

A szónak is csak annyiban van értéke, amennyiben az is cselekvés.
Tehát szóból kell a legkevesebb.

ELSŐ FELVONÁS.

(Parasztudvar. Az udvar közepén eperfa. Eperfa alatt ócska kis asztal s mellette két szalma-szék. Az udvar hátterében disznóól áll, amelynek a felső része baromfiketrec. Az udvar balszögletén gémes kút. A háttérben utcai kerítés, nagykapu és kiskapu. A kerítésen túl utca és a falu túlsó házsora. Alföldi táj. Az udvar jobboldalán náddal födött ház. A ház közepén a pitarajtó. A ház udvar felőli oldalán három kis parasztablak. Az eresz alatt az előtérben szalmadikó. Az udvar és a ház tiszta. Balfelől a szomszéd telekből látszik egy rész: hordódongákból összeállított régi kerítés, amelyet középen bodzabokor szakít meg. A kerítésen belől az is olyan ház, mint a jobboldali.)

CEGLÉDI, ESZTER, JULI, JANCSI, SZUNYOGNÉ, ROZI, később EGY FIU.

(A bal udvaron: Ceglédi Eszterrel. Harmincöt éves, körszakálas ember, szennyes kovácsruhában, de bőrkötény nélkül. Keze nagy és kormos. Jobbkezében bot és harapófogó. Mindig virzsiniát szí. - Eszter csinosan öltözött fiatal menyecske. A fején fekete seyemkendő.)

(A jobb udvaron vagyis a szinen: Juli szintén fiatal asszony fakó indigókék szoknyában. A lábán fekete bőrpapucs. A fején hátrakötött veres vagy sárga, vagy baboskék kendő. Szóval: dologi ruha. Jancsi hatéves gyermek, mezitláb, ingben és térdig érő gatyában. Az ing mellén fekete szeder foltjai. A fején szalmakalap. - Szunyogné öregasszony, szintén dologhoz való vasalatlan ruhában. A fején hátrakötött fekete kendő, amely alól ősz haja kilátszik. Az egész első fölvonás alatt a konyhában foglalatoskodik: dagaszt és süt. A konyhából ki-kifordul az udvarra. - Rozi tizenhat éves jérce-leány, rövid dologi ruhában, mezitláb vagy papucsban. Meszel. Később ő is a házban dolgozik.)

CEGLÉDI: Hát a tehénnek nincs baja lelköm, effelől alhatik. Nem rontotta ezt mög sönki, csak éppen, hogy möghült. Marhába is csakúgy beleesik a köhögés, mint az embörbe, csakúgy möggyógyul, mint az embör. Csak arra vigyázzon lelköm, hogy poros ne lögyön a jászol, vagy hogy poros takarmányt ne adjanak neki. Nno! Hát húsz krajcárt fizet lelköm. (A tenyerét tartja.)

JULI (Jancsinak a ruhájáról veri a port; a kalapját igazítja, aztán kézen fogja, és amint Ceglédi megindul Eszterrel a kapu felé, a maga udvarán kiséri őket.)

ESZTER: (Fizet.) Igaz, hogy házasodik?

CEGLÉDI: Én? Ki beszél ilyen bolondokat?

ESZTER: Hallottam valahol.

CEGLÉDI: Hiszen házasodni házasodok én már tíz esztendeje, csak még mönyasszony nincsen.

ESZTER: Hát nincs elég lány a faluba?

CEGLÉDI: Kúdusok! Kúdus-tarisznyát akaszszak-e az én pízös-tarisznyám mellé? A bibliába is av van, hogy a sovány tehenet nem jó a kövérhő ereszteni. De mit házasít éngöm Eszter asszony, hiszen maga is csakúgy páratlankodik a világba, mint én. (Hizelgőn.) Hogy nincs szöme ezöknek az idevaló legényöknek!

ESZTER: Vóna azoknak, de én nem akarok. Ma jött ki a törvény, hogy az uram rám hagyta mindönit.

CEGLÉDI: Mind az ötven hódat? (Érdeklődő szemmel várja a feleletet.)

ESZTER: Mind bizony.

CEGLÉDI: Hiszen maga akkor gazdag asszony!

Egy fiu jön futva az utcán.

ESZTER: (Az ujjával pattintva.) Nem cserélök a papnéval se!

A FIU: (A keritésbe fogódzik. Ceglédihez.) Majszter úr, tessen már gyünni!

CEGLÉDI: (Esztert tetszéssel végignézi. Magában.) Kár, hogy paraszt.

ESZTER: Mit mond?

JULI: (A fiát kézen vezeti.) Tessön hozzánk is benézni, majszter úr!

A FIU: Édös apám nagyon kéllódik!

CEGLÉDI: (Eszterhez.) Mégis jó, hogy elhítt lelköm. Annak a tehénnek a köhögésébe van valami reszelős. Egypár nap múlva mögen idenézök.

A FIU: (Türelmetlenségében ugrál.) Mán két foga fáj. Nem bíri.

CEGLÉDI: Csak erigy haza. Mondd, hogy már mögyök. Nálam a fogó is.

A FIU: (El.)

ESZTER: Akkor mégiscsak eladom.

CEGLÉDI: Ne adja el, világért se adja el. Kár lönne. Hónap eljövök és mégeccör mögvizsgálom. Isten áldja mög! (Julihoz belép a kiskapun.) Tán itt is a tehén beteg?

ESZTER: (A keritésre támaszkodva néz a szomszédba és hallgatja a beszélgetést.)

JULI: A fiamnak fáj a torkocskája.

CEGLÉDI: (Jancsi állát érintve.) A torkod fáj? Lássuk no: mutasd a nyelvedet. (Csak állva vet a fiu nyelvére egy pillantást.) Csakugyan a torka fáj. Neköm nem szabad embört orvosolnom. (Időnkint Eszterre néz.)

JULI: Az orvos messze lakik. Tögye mög majszter uram!

CEGLÉDI: Ez nem az én dógom.

JULI: Segítsön rajtunk, az Isten áldja mög. Hiszen ha azt a nagy marhát meg tudja gyógyítani, az ilyen kicsi fiú...

CEGLÉDI: Jó, jó: hát hozasson timsót a bótbul és annak a levével gurgulázzák a torkát. Húsz krajcárt fizet lelköm.

JULI: Ezt már próbáltuk majszter úr, de a fiam nem tud gurgulázni. Lenyeli.

CEGLÉDI: Nem tud? Hát akkor vörös bort köll neki adni. Azt korgyogtassa vele mindön fertály-órába, de csak egy kanállal. (A tenyerét tartja.) Harminc krajcár.

JULI: (A zsebéből kendőt von ki s annak csücskéből pénzt oldoz elő.) Ezér a kis fiuér, majszter úr! Hiszen, ha egy akkora állatot húsz krajcárért gyógyít, hogy kérhet ezér a kis gyermökér harmincat!

CEGLÉDI: No nézd, még drágálja! Hát ha az orvoshó vinné! Az asztán nem húsz krajcár, se nem harminc, hanem egy forint; meg a recef, az is egy forint; a baj meg baj marad sokáig, hogy mentül tovább adózzanak rajta.

JULI: Itt van no. Ne haraguggyon. Nem nagy a baj, úgy-e lelköm majszter úr?

CEGLÉDI: Ma még nem. De csak fogadja mög a tanácsomat, elmúlik. (Eszterhez.) Az a tehén sehogyse tetszik neköm! Mentől tovább gondókodok rajta, antul nagyobbnak látom a baját. Mert annak a baja alighanem az, amit orvosi nyelven úgy hínak: szekkerhetz tenstikor után oh foszfor parafineráde.

ESZTER: Jézus Mária! Eladom a mészárosnak.

CEGLÉDI: Ne adja el. Most még jókor van. Elejét állhatjuk. Este mögen idenézök és mégögyször mögvizsgálom. Isten velök.

JULI: Majszter úr!

CEGLÉDI: No.

JULI: Ha az urammal találkozik, ne szóljon ám neki sömmit.

CEGLÉDI: Jó, jó.

JULI: A széltül is félti ezt a gyerököt.

CEGLÉDI: Jól van, jól. Isten velök. (El.)

SZUNYOGNÉ: Mért nem mondtad neki, hogy nincs vörös borunk?

JULI: Dehonnem, hogy egy hatossal mögen többet kérjön. (Jancsihoz.) Fáj-e még a torkod, édös kis madaram?

JANCSI: Csak mikor nyelök.

JULI: Ha apád kérdözi: mi bajod? mög ne mondd neki! Azt mondd, hogy álmos vagy. (Szunyognéhoz.) Honnan szörözzek vörös bort?

ESZTER: Még most se iszik az urad?

JULI: (Félvállról.) Az én uram? Még ha pisztolyt tartanál a mellinek, akkor se inna.

ESZTER: Hogyan löhet az, hogy ez az egy ember nem szereti a bort.

JULI: Nem szereti? Majd möghal érte annyira szereti.

ESZTER: És mégse iszik?

JULI: Nem tudnál vele lenyeletni egy csöppet se.

ESZTER: Ez boszorkányság!

SZUNYOGNÉ: Nem Mádiné rontotta-e mög ezt a gyerököt?

JULI: Má mé rontotta vóna!

ESZTER: Nem keresi azt a boszorkány, lelköm; csak ront, hogy rontson. Láttam én tegnap is, hogy itt hajladozott a kertünk alatt.

JULI: Ej, te mindig kitanálsz valamit. Neköm is fájt a torkom sokszor mikor kicsi vótam.

SZUNYOGNÉ: Te mégis mingyán mögijedsz.

JULI: Hát hogyisne: ha ez a gyerök beteg, mindnyájan betegök vagyunk.

Gyermekek futnak el az utcán balról jobbra.

ROZI: Mi az, gyerökök?

EGY FIU: Valami rabot hoztak a községházára.

Baracs jön.

BARACS: (Balról jön. Harminc éves, szakáltalan, komoly ember. A nyaka rövid. Az arca piros. Gutaütésre predesztinált alak. A bajusza barna és lehajló. Keze nagy és barna. A vállán kaszát hoz. Öltözete: kendervászonból készült durva ing és gatya; fakó lajbi, viseltes szűr, kopott lóbőrcsizma. A szűr félig a vállán van, félig a kaszanyelén. A derekán madzagon lógó szaruban fenkő s a kő mellett dohányzacskó. Szinehagyott kalapja mellett makrapipa. A vállán könnyü tarisznya. Kissé fáradtan ballag. A beszéde komoly s nyugodt).

BARACS: (Belép.) Aggyisten! (Rozihoz.) No möggyüttetök?

JANCSI: (Az apjához fut; megfogja hol az egyik kezét, hol a másikat, szóval a beszélgetések alatt körülötte söndörög.)

ROZI: Itt vagyunk.

BARACS: Anyó is?

ROZI: Ő is!

BARACS: Mihály bácsi is?

ROZI: Ő majd csak hónap jön a búcsúsokkal. Hoztunk kalácsot is mög ürücombot.

BARACS: Köszönjük, lelköm. Nőttél mióta nem láttalak.

ROZI: Nőttem hát, mer székön állok.

JULI: (E beszélgetés alatt annélkül, hogy megcsókolná az urát, leszedi róla a szűrt, meg elveszi a kaszát. Szerelmesen néz rá.) Hamar végzött kend. De jó, hogy möggyütt. Nem került időm, hogy az adót elvihettem vóna; pedig ma be köll fizetni.

BARACS: Az adót?

JULI: Azt ám.

BARACS: Ma?

JULI: Ma az utolsó nap.

BARACS: Hát mér nem gondótál vele? Nem jó így elhúzni.

JULI: Mindönki ma fizet.

BARACS: (Engesztelőn.) Jó, jó, hiszen te jobban tudod.

JULI: (Parancsoló hangon.) Hát csak kapjon magára kend valami tiszta gúnyát, oszt ballagjon el. A pénzt már beletöttem a lajbi zsebébe. Vigyázzon kend, mert csupa korona meg rézpéz!

BARACS: (Jancsihoz.) No gyerök. Most vöttem ám el a rókátúl jó könyeret. Elszaladt vóna vele, ha mög nem kapom a farkát. (Kivesz a tarisznyából egy darab kenyeret.) Mi bajod?

JULI: (A gyermeket elforditva.) Álmos a lelköm. Annyit szaladgált ma, hogy nem is csoda. (Rozinak átadja a szűrt meg a kaszát.) Akaszd be csak lelköm! (Folytatólag Baracsnak.) Aztán hozhatna kend neköm egy pohár vörös bort. Talán van a korcsmába.

BARACS: Bort?

JULI: Édösanyámnak a gyomra fáj.

BARACS: Hozhatok. Nem tudom ugyan, hogy tart-e a korcsmáros? Az én időmbe nem tartott. (A konyhaajtó előtt.) Jónapot édösanyánk. Isten hozta kentöket. (Jancsit kézen vezetve, belép.)

ESZTER: (Rozihoz.) Jó lönne annak a gyeröknek a torkát kővel mögkerekíteni. Csak körösztöt köll rá vetni lelköm baltafokkal, aztán azt mondani: "Főd anyám torkom fáj." Akkor rá köll ütni baltafokkal a fődre, aztán meg körülkerekíteni kővel.

ROZI: Néköm is így gyógyították egyször.

JULI: (Baracshoz beszél.) Mindegy: hozzon kend akárhonnan. Csak egy pohárra valót. Ha máshonnan nem, a bíró sógortúl.

BARACS: (Jancsit az ölében hozva kilép.) Hát gyere, feküdj le báránykám, feküdj ha álmos vagy. Hova akarsz: a szobába? az eresz alá? vagy a ház tetejére?

JANCSI: A szép szűrre. A szép tulipánra.

BARACS: (Julihoz.) Hozd ki szivem az új szűrömet!

JULI: Hogyisne. Feküdjön az avétton. (Bemegy.)

BARACS: De ha azon van kedve. Ugyan ne rontsd el a kedvit. (Bemegy.)

Gyermekek jobbról balfelé futnak. Nehányan megállanak a kapunál.

ESZTER: Van annak más módja is... (Az orvoslásnak.)

EGY KISFIU: (A kerítésen fölkapaszkodik.) Matyi bácsi jön! Hallják-e?

ESZTER: Mit beszélsz?

FIU: Matyi bácsit hozták mög!

SZUNYOGNÉ: (Összecsapja a kezét. Rikoltozva.) Matyit? a mi Matyinkat? Jól láttad-e?

FIU: Ihol mán jönnek is!

SZUNYOGNÉ: (A kapuhoz fut, aztán be házba.) Matyi jön! Gyertök ki! Matyi jön!

JULI: (Kifut a kapuhoz.)

BARACS: (Hajadonfővel kilép. Ünneplőmellény van rajta. Sebes lépésekkel a kapuhoz megyen.)