Borító

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Romancing Mister Bridgerton

Piatkus Books, 2006

Fordította: Bozai Ágota

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2001 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2011, 2021

Hungarian edition copyright © GABO Kiadó, 2011, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-098-8

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szomszédaimnak, kollégáimnak, barátaimnak… köszönöm, hogy mindig volt kivel beszélgetnem. Támogatásotok és barátságotok többet jelent nekem annál, hogy szavakkal ki tudnám fejezni.

És Paulnak, bár az ő szakterülete a romantikus regényekhez a legközelebb A halál csókja című előadással áll.

Nagy köszönettel tartozom Lisa Kleypasnak
és Stephanie Laurensnek, hogy modellül használhattam
őket a regény két karakteréhez.

Nyakunkon az április és az új társasági szezon Londonban. Az ambiciózus anyák városszerte szorgalmasan látogatják a ruhaszalonokat kedves elsőbálozó lánykáikkal, és minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy megtalálják azt a varázslatos estélyi ruhát, amiről biztosan tudják, hogy a házasság és az aggleányság közti különbséget jelenti.

Préda – vagyis megrögzött agglegény – vonatkozásában idén is Mr. Colin Bridgerton vezeti a legvágyottabb férjnek valók képzeletbeli listáját, bár még nem ért vissza legutóbbi külföldi utazásából. Igaz, nincsen nemesi címe, de bővében van férfias szépségnek, vagyonnak, és aki egy percet is töltött Londonban, tudja, hogy Mr. Colin Bridgerton bizony elbűvölő jelenség.

Ámbátor már kissé előrehaladott korú, harminchárom éves, még nem mutatott különös érdeklődést egyetlen fiatal hölgy iránt sem, és kevés okunk van feltételezni, hogy e tekintetben az 1824-es esztendő bármiben különbözne az 1823-astól.

Talán a bájos elsőbálozók – és ami ennél is fontosabb: az ambiciózus anyák – jobban tennék, ha mást szemelnének ki maguknak. Amennyiben Mr. Bridgerton feleséget keres magának, e vágyát elég jól titkolja.

Másrészt azonban nem éppen az efféle kihívásokat kedvelik az elsőbálozó ifjú hölgyek leginkább?

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1824. március 20.

Prológus

1812. április hatodikán, pontosan két nappal tizenhatodik születésnapja előtt Penelope Featherington szerelmes lett.

Az érzés egy szóval kifejezve borzongató volt. A világ megremegett. A szív kihagyott. Lélegzetelállító pillanatot élt át az ifjú hölgy, és némi megelégedettséggel nyugtázhatta, hogy a szóban forgó férfiú – bizonyos Colin Bridgerton – pontosan így érzett.

Ó, nem ami a dolog szerelem részét illeti. Az biztos, hogy nem 1812-ben szeretett belé (nem is 1813-ban, 1814-ben, 1815-ben, ahogy az 1816 és 1822 közti években sem, 1823-ban szintén nem, mert akkor végig külföldön volt). De Colin Bridgerton világa is megremegett, szíve majd’ kiugrott a helyéből, és Penelope egészen biztos volt benne, hogy a férfiú lélegzete is elállt egy kis ideig. Tíz egész másodpercig.

A lóról való esés általában ilyen hatással van a férfiakra.

Így történt:

Penelope a Hyde Parkban sétált anyjával és két nővérével, amikor hirtelen megremegett a lába alatt a talaj (lásd fentebb, a világremegésről.) Anyja nemigen figyelt rá (lévén ez ritka szokása), így Penelope egy pillanatra elosont, hogy lássa, mi történt. A Featherington család többi tagja élénk beszélgetésbe merült Bridgerton vikomtesszel és lányával, Daphnéval, aki éppen második szezonját kezdte Londonban, ezért úgy tettek, mintha észre sem vették volna a robajt. A Bridgertonok fontos család, a velük való beszélgetést nem lehet félvállról venni.

Penelope megkerült egy különösen vastag törzsű fát; két lovas vágtatott felé lóhalálában, pontosabban a lovak nagyon is elevenek voltak, de a lovasok eszeveszett tempóban, testi épségük veszélyeztetésével hajszolták állataikat. Penelope érezte, hogy szíve egyre hevesebben ver (nehéz lett volna nyugodt pulzussal végignézni ilyen izgalmat, ráadásul ez lehetővé tette, hogy szíve heves dobbanására hivatkozzon a szerelembe esés pillanatában).

Aztán a sors kifürkészhetetlen fintora révén hirtelen feltámadt a szél és felkapta kalapját (amit anyja bosszúságára nem kötött meg rendesen, mivel a szalag dörzsölte az álla alatti finom bőrt), a fejfedő a levegőbe emelkedett, és éppen az egyik lovas arcának csapódott. Penelope levegő után kapkodott (elállt a lélegzete!), és ebben a pillanatban a férfiú leesett a lováról; felettébb elegánsan huppant egy közeli pocsolyába.

A hölgy gondolkodás nélkül odaszaladt, oly szavakat sikoltozva, melyekkel a férfiú hogyléte felől érdeklődött, bár gyanította, hogy a hangok összefüggéstelen kiáltásként hallatszottak. Az úr biztosan rendkívül dühös lesz rá, hiszen tulajdonképpen miatta esett le a lóról, és lett csupa sár, mely fiaskók külön-külön is elegendőek ahhoz, hogy bármely úriember a legbőszebb haragra gerjedjen.

De amikor a bukott lovas végre felállt és letörölte öltözékéről a letörölhető szennyeződést, nem intézett éles kirohanásokat ellene. Nem szidalmazta, nem is korholta, nem kiabált, sőt még csak metsző tekintettel sem nézett rá.

Nevetett.

Penelope is nevetett.

Nem volt sok tapasztalata férfinevetés terén, és az a kevés, amit erről tudott, nem volt éppen kedvező. Ám ennek a férfinak a szemében – a zöld nagyon élénk árnyalata – vidámság volt, és miközben letörölt egy meglehetősen zavaró helyre fröccsent sárfoltot az arcáról, azt mondta: – Hát, jól elbántam magammal!

És Penelope ebben a minutumban szerelmes lett.

Amikor megjött a hangja (sajnálatos módon úgy három másodperccel később történt, mint ahogy bármely értelmes ember válaszolt volna), azt mondta: – Én vagyok a hibás. Nekem kéne bocsánatot kérnem. A kalapom valahogy lerepült a fejemről, és…

Elhallgatott, mert rájött, hogy a férfi nem is kért bocsánatot, így nem sok értelme volt ellentmondani.

– Semmi baj – mondta a férfi, kissé zavart mosollyal. – Én… Ó, szervusz, Daphne! Nem is tudtam, hogy a parkban vagy!

Penelope hirtelen megfordult és ott állt vele szemen Daphne Bridgerton, az anyjával beszélgetett, aki menten ráförmedt: – Mit csináltál, Penelope Featherington? – és Penelope még azt sem válaszolhatta, amit ilyenkor szokott, hogy „Semmit!”, mert igazság szerint a baleset teljes mértékben az ő hibája volt és éppen nyilvánvalóan bolondot csinált magából az – anyja arckifejezéséből kiolvashatóan – igen jó férjjelölt úriember előtt.

Nem mintha anyja azt gondolta volna, hogy neki esélye lenne vele. De Mrs. Featherington nagy kiházasítási reményeket fűzött idősebb lányaihoz. Ráadásul Penelope még nem is volt bemutatva a társaságban.

Ám ha Mrs. Featheringtonnak szándékában is állt további szidalmakat rázúdítani, ez nem volt lehetséges, mert ekkor kénytelen lett volna elvonni figyelmét a nagyon fontos Bridgerton családtagokról. Penelope igen gyorsan rájött, hogy a besározott úriember is ehhez a befolyásos famíliához tartozik.

– Remélem, nem sérült meg a fia – szólt Mrs. Featherington aggódón Lady Bridgertonnak.

– Semmi bajom – szólt közbe Colin, és tapasztalatai alapján egy lépést tett hátra, mielőtt Lady Bridgerton elárasztotta volna anyai aggodalmával.

Megtörténtek a bemutatások, de a beszélgetés többi része érdektelen volt, főként azért, mert Colin gyorsan és pontosan felmérte, hogy Mrs. Featherington házasságszerző anya. Penelope egyáltalán nem lepődött meg, amikor Mr. Bridgerton sietve kimentette magát és távozott.

De a kár már megtörtént. Penelope-nak az esemény álmodozásra adott okot.

Aznap éjjel, amikor gondolatban már vagy ezredszerre idézte fel a találkozást, eszébe jutott, milyen szép lenne, ha elmondhatná, hogy akkor szeretett bele Colin Bridgertonba, amikor tánc előtt megcsókolta a kezét, zöld szeme felettébb csillogott, és az illendőnél egy kicsit erősebben szorította ujjait. Vagy úgy történt, hogy bátran lovagolt a szélfútta mocsaras vidéken, a (fent említett) szél rémisztően fútt, miközben a férfi (illetve inkább lova) egyre közelebb vágtatott, és egyetlen szándéka (természetesen nem a ló, hanem Colin szándéka) az volt, hogy odaérjen hozzá.

De nem. Neki akkor kellett beleszeretnie, amikor Colin Bridgerton leesett a lováról és hátsó fele a sáros pocsolyába toccsant (illetve a pocsolya toccsant a hátsó fél vízkiszorító hatására). Ez rendkívül szokatlan helyzet volt, és egyáltalán nem romantikus, de volt benne valami költői igazság, hiszen az egészből úgysem lesz semmi.

Miért pazarolna az ember ábrándokat és szerelmet olyanra, aki azt sosem viszonozza? Inkább olyanoknak kell tartogatni a szélfútta mocsár típusú összeismerkedést, akiknek van jövőjük együtt.

És ha Penelope két nap híján tizenhat évesen is tudott valamit, az az volt, hogy jövőjében nem szerepel férjként Colin Bridgerton.

Egyszerűen nem az a lány, aki iránt egy ilyen férfi vonzódna, és attól tartott, hogy sosem lesz olyan.

1813. április tizedikén, pontosan két nappal tizenhetedik születésnapja után Penelope Featherington debütált a londoni társaságban. Nem akarta. Könyörgött anyjának, várjanak még egy évet. Legalább huszonöt fonttal súlyosabb volt a kelleténél és arcbőrén még mindig pattanások jelentek meg, ha ideges volt, vagyis mindig, mert semmi sem izgatta fel jobban, mint a londoni báli szezon.

Próbálta emlékeztetni magát, hogy a szépség nemcsak a bőrfelszínig terjed, de ez nem jelentett semmilyen használható kifogást, amikor azért korholta magát, hogy nem tudja, mit mondjon az embereknek. Nincs nyomasztóbb egy csúnya, személyiség nélküli lánynál. És a házassági piacon töltött első évében Penelope pontosan az volt. Csúnya lány, akinek nincs személyisége, illetve – muszáj egy kicsit bíznia magában –, csak nagyon halványan nyilvánul meg.

Mélyen legbelül tudta, hogy igenis van személyisége, mégpedig okos, kedves és gyakran tréfás, de ez a karakter valahogy mindig elveszett szíve és ajka között, és azon kapta magát, hogy rosszat mond, vagy gyakrabban meg sem szólal.

Az is sokat rontott a helyzeten, hogy anyja nem engedte Penelope-nak megválasztani, mit vesz fel, és ha éppen nem fehér ruhában volt, amit az ifjú hölgyek általában viseltek (a fehér egyáltalán nem állt jól neki), akkor kénytelen volt sárga és vörös vagy narancsszín ruhákban megjelenni, amikben kifejezetten rosszul festett. Penelope egyszer javasolta, hogy zöld ruhát vehessen fel, mire Mrs. Featherington igencsak széles csípőjére tette kezét és kijelentette, hogy a zöld túl melankolikus szín.

Mrs. Featherington szerint a sárga vidám szín, márpedig a vidám lányoknak sikerül férjet fogniuk maguknak.

Penelope ott és akkor határozta el, jobb, ha nem próbálja megérteni anyja észjárását.

Így hát Penelope abban a helyzetben volt kénytelen élni, hogy sárga, narancssárga és időnként vörös ruhákban jelenik meg társaságban, annak ellenére, hogy ezek a színek határozottan szomorúnak, sőt mivel barna szeme és vörös haja volt, kifejezetten sápadtnak mutatták. Semmit sem tehetett azonban ellene, ezért elhatározta, hogy mosolyogva tűri, és ha nem tudna mosolyogni, legalább nyilvánosan nem sír.

Büszke volt rá, hogy legalább ezt nem tette soha.

És ha ez nem lett volna elég, éppen 1813 volt az év, amikor a titokzatos (és álnéven író) Lady Whistledown elkezdte terjeszteni a heti háromszor megjelenő Társasági lapját. Ez az egyetlen ívből álló sajtótermék azonnal szenzációt keltett. Senki nem tudta, kicsoda valójában Lady Whistledown, de úgy tűnt, személyazonosságáról mindenkinek van valami elmélete. London hetekig, nem, hónapokig nem beszélt semmi másról. A lapot néhány hétig ingyen osztogatták; éppen annyi ideig, hogy a Társaság rákapjon, aztán hirtelen nem találták ajtóik előtt. Az újságosfiúk botrányosan magas árat, példányonként öt pennyt kértek érte.

De ekkorra már senki nem tudott élni a szinte napi dózis pletyka nélkül, és mindenki kifizette az összeget.

Valahol egy nő (vagy egyes spekulációk szerint férfi) biztosan nagyon meggazdagodott.

Lady Whistledown társasági lapja abban különbözött a korábbiaktól, hogy a szerző a cikkekben szereplő személyek nevét kiírta. Nem rejtette olyan rövidítések mögé, hogy Lord P. vagy Lady B. Ha Lady Whistledown írt valakiről, azt nevén nevezte.

És amikor Lady Whistledown írni akart Penelope Featheringtonról, írt is. A róla szóló első híradás:

Miss Penelope Featherington szerencsétlenül megválasztott ruhájában olyan, mint egy túlérett citrusgyümölcs.

Kissé erős ütés, de az igazságnak pontosan megfelelt.

Második említése sem volt jobb:

Egy szót sem hallani Miss Penelope Featheringtonról, és ez egyáltalán nem csoda! Szegény lány, mintha belefulladt volna ruhája fodraiba!

Penelope attól tartott, semmi sem növelheti igen csekély népszerűségét.

De a szezon nem volt teljes kudarc. Volt néhány ember, akivel úgy tűnt, képes beszélgetni. Sőt Lady Bridgerton egyenesen kedvelte, és Penelope azon kapta magát, hogy olyasmit is elmond a kedves vikomtesznek, amiket saját anyjának nem mert volna, nem is álmodott volna ilyesmiről. Lady Bridgerton jóvoltából ismerte meg Eloise Bridgertont, a szeretett Colin testvérhúgát. Eloise már tizenhét éves volt, de anyja bölcsen úgy határozott, hogy debütálását egy évvel elhalasztja, annak ellenére, hogy nagyon bájos és elbűvölő, mint a Bridgertonok általában.

És amíg Penelope délutánjait a Bridgerton-ház zöld és krémszínű szalonjában töltötte (illetve inkább Eloise hálószobájában, ahol a két lány kuncogott, kacagott és beszélgetett mindenről, ami csak létezik a nap alatt), néha találkozott Colinnal is, aki huszonkét évesen még nem költözött el otthonról legénylakásba.

Ha Penelope korábban azt hitte, szereti, az semmi volt ahhoz képest, amit az után érzett, hogy megismerte. Colin Bridgerton szellemes, igen szép férfi, olyan szertelen, vidám személyiség, akitől a nők elalélnak, de legfőképpen…

Colin Bridgerton kedves.

Kedves. Micsoda csacska szó! Más helyzetben banális szó, de valahogy nagyon illett rá. Mindig mondott valami kedvességet Penelope-nak, és amikor az végre összeszedte a bátorságát, hogy válaszoljon (gyakran csak köszönéssel vagy búcsúzással szóljon), figyelmesen hallgatta. Így a következő alkalommal Penelope már könnyebben szólalt meg.

A szezon végére Penelope határozott véleménye lett, hogy Colin Bridgerton az egyetlen férfi, akivel képes társalogni.

Ez már szerelem! Ó, ez szerelem, szerelem, szerelem, szerelem, szerelem! Talán ostoba szóismétlés, de ezt, csak ezt a szót firkálta Penelope egy ív papírra, aztán azt, hogy Mrs. Colin Bridgerton és Penelope Bridgerton és Colin, Colin, Colin. (A papír a kandalló tüzébe került abban a pillanatban, hogy Penelope lépéseket hallott az előcsarnokban.)

Milyen jó szerelmesnek lenni egy ilyen kedves emberbe, akkor is, ha ez a szerelem egyoldalú! Igazán jól érzi magát tőle az ember!

Persze az sem ártott, hogy Colin, mint minden Bridgerton férfi, igen szép volt. Családi örökség a híres gesztenyebarna haj, a széles, mosolygós Bridgerton-ajak, az erős váll, a magasság, és a szeme… a legkápráztatóbb zöld szem, ami valaha emberi arcban ragyogott.

Ez a szempár lányok álmaiban jelent meg.

És Penelope álmodott, és álmodott, és álmodott.

1814 áprilisában Penelope újra Londonban volt, megkezdődött második szezonja, és bár ugyanannyi udvarlója volt, mint az előző évadban (nulla), most mégsem volt olyan rossz a helyzet. Annyiban volt jobb, hogy közel tizennégy fontot fogyott, és már kellemesen teltnek nevezhette magát szörnyű kövér helyett. Még nem érte el a kor ideáljának megfelelő női karcsúság szintjét, de teste eleget változott ahhoz, hogy teljesen új ruhatárat kelljen beszereznie.

Sajnálatos módon anyja ismét a sárga, narancssárga, és néhány vöröses darab vásárlása mellett tette le voksát.

Lady Whistledown ezúttal azt írta:

Miss Penelope Featherington (a legkevésbé rafinált Featherington lány) citromsárga ruhát viselt, melynek láttán az ember szájíze elsavanyodik.

Ez legalább arra utalt, hogy Penelope a család legintelligensebb tagja, bár ez a bók meglehetősen felemás volt.

De nem Penelope volt az egyetlen, akit a pletykalap vitriolos tollú szerzője kipécézett. A sárga ruhát viselő, sötét hajú Kate Sheffieldet kókadó nárciszhoz hasonlította, és Kate férje Anthony Bridgerton lett, a vikomti cím örököse, ráadásul Colin bátyja!

Ezért Penelope nem adta fel a reményt.

Illetve nem egészen. Tudta, hogy Colin nem fogja őt feleségül venni, de legalább minden bálon táncolt vele, és időnként sikerült megnevettetnie és néha neki is őt, és Penelope tudta, hogy ennek elégnek is kell lennie.

Penelope élete ebben a mederben folyt. Elmúlt a harmadik szezon és a negyedik is. Nővérei, Prudence és Philippa férjhez mentek és elköltöztek otthonról. Mrs. Featherington abban reménykedett, hogy Penelope is talál magának férjet, mivel Prudence és Philippa is csak öt szezon után kelt el, de Penelope tudta, az a sorsa, hogy örökre vénlány marad. Nem lenne tisztességes feleségül menni bárkihez is, amikor még annyira reménytelenül szerelmes Colinba. És talán elméje legmélyén, a legtávolabbi sarokban, a soha meg nem tanult francia igeragozás és a soha nem használt aritmetikai ismeretek mögött megmaradt a remény egy apró szilánkja.

Egészen addig a napig.

Még most, hét év elmúltával is csak annak a napnak nevezi.

Ellátogatott a Bridgerton-házba, ahogy gyakran tette, hogy Eloise-zel, nővéreivel és Lady Bridgertonnal teázzon. Másnapra volt kitűzve Eloise bátyja, Benedict esküvője Sophie-val, bár a vőlegény nem ismerte pontosan a menyasszony származását, de… ez nem is számít, kivéve talán, hogy az utóbbi évtizeden ez volt az egyetlen igazi nagy titok, amit még Lady Whistledownnak sem sikerült megfejtenie soha.

Akárhogy is, a nagy előcsarnokban haladt, hallgatta léptei zaját a márványpadlón. Nem kérte, hogy kikísérjék, egyedül távozott. Összehúzta magán a prémgalléros kabátot és felkészült, hogy megtegye a hazáig vezető rövid utat (tényleg csak egy háztömbnyire), amikor hangokat hallott. Férfihangokat. Bridgerton férfihangokat.

A három idősebb Bridgerton fivér volt: Anthony, Benedict és Colin. Úgy beszélgettek, ahogy férfiak szoktak egymás közt, évődtek, veszekedtek, viccelődtek. Penelope mindig szerette, nézni, hallgatni, ahogy a Bridgertonok egymással beszéltek; olyan boldog család!

Látta őket a nyitott ajtón át, de nem hallotta, mit beszélnek, míg a küszöbig nem ért. És mivel egész addigi életében hajlamos volt arra, hogy rosszkor rossz helyen legyen, és a sors amúgy is többször elbánt már vele így, Colin hangját hallotta meg legelőször, és nem éppen kedves szavakat.

„…Nem mostanában nősülök meg, és az biztos, hogy ha meg is teszem, nem Penelope Featheringtont veszem feleségül!”

– Ó! – kiáltott fel Penelope önkéntelenül, még mielőtt gondolkodhatott volna, bölcs dolog-e egyáltalán megszólalnia. A hang sikításféle volt, úgy hasított a levegőbe, mint a hamis fütty.

A három Bridgerton fivér elsápadt, arcukon rémület, és Penelope tudta, hogy egészen bizonyosan élete legszörnyűbb öt perce következik, aztán olyan méltósággal, amelyet sosem álmodott volna magáról, egyenesen Colin szemébe nézett és azt mondta: – Nem kértelek, hogy vegyél feleségül.

Colin arcának színe mélyvörösre vált. Vörösebbre, mint ahogyan Benedict embernél lehetségesnek tartotta volna. Colin szólni akart, de hang nem jött ki a torkán.

Benedict emlékezete szerint ez volt az első – és nagyon valószínű, hogy az egyetlen – alkalom, amikor öccse nem talált szavakat.

– És soha senkinek… – folytatta mondandóját Penelope, és köhécselt egy kicsit, mert a szavak rekedtesen törtek elő. – És soha senkinek nem mondtam, hogy valaha is erre akarnálak kérni.

– Penelope – szólalt meg végre Colin. – Kérlek, bocsáss meg!

– Nincs miért bocsánatot kérned.

– De igen. Megsértettelek és…

– Nem tudhattad, hogy hallom.

– De akkor is…

– Nem fogsz feleségül venni – mondta Penelope halkan. – Ezzel nincs is semmi baj. Benedict, nem megyek feleségül a fivéréhez.

Benedict igyekezett nem nézni rá, de erre felkapta a fejét.

Penelope ökölbe szorította leengedett kezét.

– Nem sértődik meg, ha kijelentem, nem megyek hozzá feleségül – mondta, azzal Benedicthez fordult, barna szemével a szemébe nézett: – Ugye, Mr. Bridgerton?

– Természetesen nem – felelte gyorsan Benedict.

– Akkor megegyeztünk – mondta szigorúan, és maga is csodálkozott, hogy ez egyszer pontosan a megfelelő szavakat sikerült kimondania. – Senki sem sértődött meg. Akkor most, ha megbocsátanak, uraim, szeretnék hazamenni.

Benedict, Anthony és Colin úgy váltak szét, mint a Vörös-tenger vize, ahogy a hölgy elindult lefelé a lépcsőn.

Penelope szabad utat kapott és távozott volna, de Colin hirtelen megszólalt: – Van komornád?

Penelope tagadón ingatta a fejét.

– Itt lakom egy saroknyira.

– Tudom, de…

– Elkísérem – jelentette ki Anthony. Maga volt a megtestesült udvariasság.

– Ez egyáltalán nem szükséges, uram.

– Kérem. A kedvemért engedje meg, hogy hazakísérjem.

Penelope bólintott, elindultak az utcán.

Úgy háromháznyira jutottak, amikor Anthony furcsán tiszteletteljes hangon kijelentette: – Nem tudta, hogy ön is hallja.

Penelope érezte, hogy szája sarka megfeszül; nem haragtól, hanem a belenyugvás kimerültségétől.

– Tudom. Ő nem olyan, hogy szándékosan megsértsen bárkit is. Azt hiszem, arról van szó, hogy az édesanyja már régóta gyötri, nősüljön végre meg.

Anthony bólintott. Lady Bridgerton híres volt arról, hogy minden vágya nyolc gyermekét boldog házasságban látni.

– Kedvel engem – mondta Penelope. – Mármint Lady Bridgerton. Attól tartok, nem képes ezen túllátni. De az igazság az, hogy ez nem számít sokat, ha kedveli Colin menyasszonyát.

– Hát, azt nem mondanám… – tűnődött Anthony. Hangja egyáltalán nem olyan volt, mint egy tisztelettel félt és nagyra becsült vikomté, hanem inkább, mint egy jó magaviseletű fiúé. – Nem szeretném, ha a feleségemet anyánk nem szeretné. – Fejét rázta, mintha megborzongott volna. – Elemi erő.

– Az anyja vagy a felesége?

Ezen körülbelül fél másodpercig gondolkodott.

– Mindketten.

Néhány pillanatig szótlanul sétáltak egymás mellett, aztán Penelope hirtelen megszólalt: – Colinnak el kéne mennie.

Anthony kíváncsian nézett rá.

– Tessék?

– El kéne mennie. Utazni. Még nem kész arra, hogy megnősüljön és Lady Bridgerton képtelen felhagyni azzal, hogy folyton erre ösztökélje. Jót akar, de… – Penelope rémülten az ajkába harapott. Remélte, hogy a vikomt ebből nem gondolja, hogy kritizálni akarná az édesanyját. Hiszen Anglia legtiszteletreméltóbb hölgyének tartotta.

– Anyám mindig jót akar, Penelope, ugye szólíthatom így – szólt elnéző mosollyal. – De talán igazad van. Lehet, hogy el kéne mennie. Colin szeret utazni. Bár éppen most jött vissza Walesből.

– Igen? – dünnyögte Penelope udvariasan, mintha nem tudta volna pontosan, hogy Colin Walesben volt.

– Itt is vagyunk – mondta a vikomt és válaszul bólintott. – Itt laksz, ugye?

– Igen. Köszönöm, hogy hazakísértél.

– Biztosíthatlak, hogy örömmel tettem.

Penelope nézte, ahogy Anthony eltávolodik, aztán bement a házba és sírva fakadt.

Másnap pedig az alábbi beszámoló jelent meg Lady Whistledown társasági lapjában:

Micsoda izgalom volt tegnap Lady Bridgerton Bruton Street-i otthona előtt!

Először is Penelope Featheringtont nem egy, hanem HÁROM Bridgerton fivér társaságában látták; mind ez ideig ismeretlen férfibőség ez szegény lánynak, aki meglehetősen hírhedten petrezselymet szokott árulni a bálokon. Miss Featherington számára sajnálatos (bár talán előre megjósolható) módon a vikomt karján távozott, aki a három férfi közül történetesen az egyetlen nős ember.

Ha Miss Featheringtonnak valahogyan sikerülne valamelyik Bridgerton fivért az oltár elé vonszolni, az biztosan az általunk ismert világ végét jelentené, és e sorok írója készségesen kijelenti, hogy amennyiben ilyen esemény bekövetkezne, az azt jelentené, hogy semmit nem ért a világból és azonnal abbahagyná az írást.

Úgy tűnt, még Lady Whistledown is pontosan érti, milyen hiábavalóan vágyakozik Penelope a fess Colinra.

Múltak az évek, valahogy, észre sem vette hogyan, Penelope már nem számított debütánsnak, és azon kapta magát, hogy bálokon a gardedámokkal ül és nézi, hogy húga, Felicity – az egyetlen Featherington lány, akit természetes szépséggel és bájjal is megáldott a sors – élvezi a londoni szezont.

Colin rászokott az utazgatásra és egyre több időt töltött távol Londontól; néhány havonta új úti cél felé vette az irányt. Amikor a városban volt, Penelope mindig kapott tőle legalább egy táncot és egy mosolyt; valahogy sikerült fenntartani a látszatot, hogy nem történt semmi, Colin sosem fejezte ki nyílt utcán iránta való utálatát, és az ő reménye sem tört apró szilánkokra.

És amikor Colin a városban volt, ami nem történt túl gyakran, úgy tűnt, mintha könnyed, bár nem túl bensőséges baráti viszonyt ápolnak.

Ez a maximum, amit egy huszonnyolc éves vénlány kívánhat, ugye?

A viszonzatlan szerelem sosem könnyű, de Penelope Featherington legalább már hozzászokott.

1. fejezet

Fel, lányos anyák nemes viadalra, Colin Bridgerton visszatért Londonba!

Azon becses (és tájékozatlan) olvasók kedvéért, akik ebben a szezonban jöttek a városba: Mr. Bridgerton a legendás nyolc Bridgerton testvér sorában a harmadik (ezért kapta a Colin nevet, Anthony és Benedict után, Daphne, Eloise, Francesca, Gregory és Hyacinth előtt).

Bár Mr. Bridgertonnak nincs nemesi címe, és ennek megszerzésére reménye sincs (lévén hetedik az öröklési sorban a Bridgerton vikomtja címre a jelenlegi vikomt két fia, fivére Benedict és az ő három fia után), mégis elsőrendű prédának számít a szezonban vagyona, arca, alakja, de mindezeken felül sármja miatt. Nehéz azonban megjósolni, hogy Mr. Bridgerton ebben a szezonban beadja-e a derekát, magára veszi-e a házasság igáját, akarom mondani szent kötelékét. Tény, hogy sosem mutatott határozott érdeklődést megfelelő származású hölgy iránt, és hogy még komplikáltabb legyen a dolog, az a felháborító szokása, hogy egy szempillantás alatt képes elhagyni Londont és valami egzotikus vidékre távozni.

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1824. április 2.

– Ezt nézd meg! – kiáltott fel Portia Featherington. – Colin Bridgerton hazajött!

Penelope felnézett hímzéséből. Anyja kezében Lady Whistledown társasági lapjának legutóbbi száma volt. Úgy szorongatta a papírt, mintha kötél lenne, amibe egy magas épületről lelógva kapaszkodna.

– Tudom – dünnyögte Penelope.

Portia elkomorult. Gyűlölte, ha valaki – bárki – előbb tud egy pletykát, mint ő.

– Hogyan jutott hozzád a Whistledown, mielőtt én megkaptam volna? Kifejezetten utasítottam Briarlyt, hogy tegye félre nekem, és ne engedje, hogy bárki hozzányúljon…

– Nem a Whistledownban láttam – vágott a szavába Penelope, mielőtt anyja éles kirohanást intézett volna a szegény, lestrapált főkomornyik ellen. – Felicity mondta. Tegnap délután. Ő pedig Hyacinth Bridgertontól tudja.

– A húgod sok időt tölt a Bridgerton-házban.

– Én is – mutatott rá Penelope, és nem igazán tudta, mire vezet ez.

Portia az állát érintgette mutatóujjával, ahogy mindig, ha valami cselszövésen vagy egyéb ármányon mesterkedett.

– Colin Bridgerton házasulandó korban van.

Penelope jelentős erőfeszítéssel pislogott, nehogy kigúvadjon a szeme.

– Colin Bridgerton sosem veszi feleségül Felicityt!

Portia vállat vont.

– Ennél furcsább dolgok is történtek már.

– Én nem tudok ilyesmiről – jegyezte meg Penelope kissé morcosan.

– Anthony Bridgerton feleségül vette azt a Kate Sheffieldet, pedig ő még nálad is népszerűtlenebb volt.

Ez nem volt egészen igaz; Penelope úgy ítélte meg, hogy a társadalmi ranglétrának ugyanazon az alacsony fokán álltak. De nem sok értelme volt, hogy ezt szóvá tegye anyjának, aki valószínűleg csak jót akart azzal, hogy azt mondta, nem ő volt a legnépszerűtlenebb lány abban a szezonban.

Penelope érezte, hogy ajka megfeszül. Anyja „dicséretei” sosem voltak fullánk nélkül.

– Ezzel egyáltalán nem kritizálni akarlak – mondta Portia, hirtelen nagyon gondoskodón. – Sőt örülök, hogy vénlány maradtál. Egyedül vagyok ezen a világon, nincs más nekem, csak a lányaim, és vigasztaló a tudat, hogy lesz mellettem valaki, aki gondoskodik rólam idősebb koromban.

Penelope-nak is volt elképzelése a jövőről – az anyja által leírt jövőről –, és hirtelen vágya támadt kirohanni és feleségül menni a kéményseprőhöz. Már régen belenyugodott, hogy vénlányként kell leélnie az életét, de valahogy mindig egyedül képzelte magát, egy szép kis sorházban. Vagy a tenger melletti meghitt falusi házban.

De Portia az utóbbi időben sűrűn utalt öregkorára és arra, hogy milyen szerencsés, mivel Penelope mellette maradhat és gondoskodhat róla. Az nem számít, hogy Prudence és Philippa férje is jómódú és megvannak az anyagi eszközeik, hogy anyjuk minden kényelmét biztosítsák. Az sem számít, hogy Portia saját jogon is vagyonosnak számít; amikor férjhez ment, a család a hozomány negyedét az ifjú feleség saját felhasználására rendelte.

Nem, nem. Amikor Portia a „gondoskodásra” utalt, nem pénzre gondolt. Rabszolgát akart.

Penelope felsóhajtott. Túlságosan szigorú volt az anyjával, ha máshogy nem, saját megítélése szerint. Gyakran volt ilyen. Hiszen az anyja szereti. Tudja, hogy az anyja szereti. És ő is szereti az anyját.

Csak néha nem túlságosan kedvelte.

Remélte, hogy ettől még nem rossz ember. De az biztos, hogy az anyja a legkedvesebb, legszófogadóbb lány türelmét is erősen próbára tenné, és Penelope maga is elismerte, hogy időnként egy kissé gúnyos tud lenni.

– Miből gondolod, hogy Colin nem venné feleségül Felicityt? – kérdezte Portia.

Penelope meglepetten nézett fel. Azt hitte, már le van zárva a téma. Persze tudhatta volna, hogy ez nem így van. Portia Featheringtonról mindent el lehet mondani, csak azt nem, hogy nem kitartó.

– Nos – felelte Penelope halkan, lassan –, először is abból, hogy tizenkét évvel fiatalabb Colinnál.

– Piha! – szólt Portia lekicsinylőn legyintve. – Az semmi. És te is pontosan tudod.

Penelope elkomorult, elfintorodott, aztán felkiáltott, mert véletlenül a hímzés helyett az ujjába szúrta a tűt.

– Ráadásul – folytatta Portia vidáman –, Colin… – lepillantott a Whistledown példányára, kikereste a megfelelő részt – harminchárom éves! Miért lenne ellenére tizenkét év korkülönbség? Az biztos, hogy nem a te korosztályodból választ.

Penelope bekapta megsebzett ujját, bár tudta, hogy ez igen nagyfokú bárdolatlanságra vall. De valamivel le kellett foglalnia ajkát, hogy ki ne csússzon a száján valami szörnyű és borzasztóan rossz érzületű mondat.

Minden, amit anyja ez ügyben mondott, igaz volt. A Társaság sok esküvőjén – sőt talán az esküvők többségén – meglett férfiak olyan fiatal lányokat vettek feleségül, akik náluk legalább tizenkét évvel, ha nem többel fiatalabbak voltak. De Colin és Felicity között ez a korkülönbség valahogy sokkal nagyobbnak tűnt, talán azért, mert…

Penelope képtelen volt elrejteni az undort, meglátszott az arcán, mit érez.

– Olyan, mintha a húga lenne. A kishúga.

– Na de Penelope! Nem hiszem…

– Ez olyan, mint a vérfertőzés – suttogta Penelope.

– Mit mondtál?

Penelope újra kézbe vette a hímzést.

– Semmit.

– Biztos vagyok benne, hogy mondtál valamit.

Penelope a fejét ingatta.

– Köhécseltem. A torkom. Talán azt hallottad…

– Hallottam, hogy mondtál valamit. Biztos vagyok benne.

Penelope felmordult. Hosszú és fáradságos életet látott maga előtt.

– Anya – mondta, ha nem is egy szent, de egy nagyon jámbor apáca hangján. – Hiszen Felicity gyakorlatilag Mr. Albansdale jegyese!

Portia összedörzsölte két tenyerét.

– Nem jegyzi el magát vele, ha meg tudja fogni Colin Bridgertont.

– Felicity inkább meghalna, mintsem Colint hajszolja.

– Dehogy halna meg! Okos lány. Mindenki tudja, hogy Colin Bridgerton jobb parti.

– Na de Felicity szereti Mr. Albansdale-t!

Portia a tökéletesen párnázott karosszékbe süppedt.

– Szóval így állunk!

– Ráadásul – tette hozzá Penelope meglehetős hevesen –, Mr. Albansdale is igen szép vagyonnal rendelkezik.

Portia orcáján dobolt mutatóujjával.

– Ez igaz. Nem olyan jelentős, mint a Bridgerton-vagyon, de úgy vélem, nem jelentéktelen.

Penelope tudta, ideje ejteni a témát, de nem tudta türtőztetni magát, hogy ne mondjon még valamit.

– Igazán, anya, nagyon jó férj lenne Felicity mellett. Örülnünk kéne, hogy egymásra találnak.

– Tudom, tudom – morgolódott. – Csak annyira szerettem volna, ha valamelyik lányom Bridgerton fiúhoz megy feleségül! Micsoda örömteli esemény lenne! Londonban hónapokig én lennék a beszédtéma. Sőt, talán évekig!

Penelope a mellette heverő párnába szúrta a tűt. Meglehetősen ostoba módja volt ez a düh levezetésének, de ennek alternatívája az lett volna, hogy felugrik és üvölt: Na és én?! Portia mintha úgy gondolná, hogy ha Felicity férjhez megy, a Bridgerton vő reménye örökre szertefoszlik. Hiszen Penelope még nincs férjnél… ez semmit sem számít?

Olyan nagy kívánság, ha azt szeretné, hogy anyja ugyanolyan büszkeséggel gondoljon rá, mint másik három lányára? Penelope tudta, hogy Colin nem őt választja feleségül, de vajon egy anyának nem kéne egy kicsit elfogultnak lennie gyermeke iránt és szemet hunyni hibái felett? Sem Philippának, sem Felicitynek nem volt esélye egyetlen Bridgerton fiúnál sem. Miért gondolja az anyja, hogy az ő bájaik Penelope bájainál olyan sokkal jobbak?

Hát jó, Penelope kényszerűen elismerte, hogy Felicity olyan népszerű, mint másik három testvére együttvéve sem. De Prudence és Philippa sosem volt páratlan szépség. Ugyanúgy petrezselymet árultak a báltermek perifériáján, ahogy Penelope.

Kivéve persze, hogy már férjnél vannak. Penelope egyikük férjét sem választotta volna, de ők legalább már feleségek.

Szerencsére azonban Portia gondolatai már zöldebb legelőkre kalandoztak.

– Meg kell látogatnom Violetet – jelentette ki. – Biztosan nagyon megkönnyebbült, hogy Colin végre hazajött.

– Biztos vagyok benne, hogy Lady Bridgerton örül, ha meglátogatod – mondta Penelope.

– Szegény, szegény asszony! – szólt Portia drámai hangon. – Tudod, annyira aggódik Colinért!

– Tudom.

– Igazán úgy vélem, ez több, mint amit egy anya kibírhat. Nem szabad ilyen izgalmaknak kitenni. Ez a Colin állandóan úton van, az úristen tudja, merre bóklászik, teljesen primitív, pogány országokban…

– Úgy tudom, Görögországban a keresztény vallást gyakorolják – dünnyögte Penelope, és a hímzését nézegette.

– Ne légy szemtelen, Penelope Anne Featherington! Azok katolikusok! – jelentette ki Portia, megborzongva a szóra.

– Egyáltalán nem katolikusok – felelte Penelope, lemondva a hímzésről, félretéve a kézimunkát. – Görög katolikusok, más néven ortodoxok.

– Akkor sem tartoznak az anglikán egyházhoz! – mondta Portia duzzogva.

– Nem hiszem, hogy ez a görögöket szörnyűmód aggasztaná.

Portia szeme rosszallón összeszűkült.

– Honnan tudsz te ennyit a görögök vallásáról? Ne, ne is mondd! – mondta feltűnően harsányan. – Tudom, olvastad valahol.

Penelope csak pislogott, megfelelő választ próbált kigondolni.

– Bárcsak ne olvasnál olyan sokat! – sóhajtott fel Portia. – Már évek óta férjnél lennél, ha nem volnál ilyen könyvmoly! Ha több figyelmet fordítanál a társasági kellemre, mint… mint…

Penelope kénytelen volt rákérdezni: – Kevesebbet, mint mire?

– Nem tudom. Mindegy, folyton csak bámulsz magad elé, és nagyon gyakran ábrándozol.

– Csak gondolkozom – mondta Penelope csendesen. – Néha szeretek egy kis szünetet tartani és gondolkodni.

– Szünetet tartani miben? – tudakolta Portia.

Penelope önkéntelenül elmosolyodott. Portia kérdése mintha pontosan az anya és lánya közti különbséget fejezte volna ki.

– Semmiben, anya – felelte Penelope. – Tényleg semmiben.

Portia úgy nézett ki, mintha mondani akart volna még valamit, aztán meggondolta magát. Vagy egyszerűen csak éhes volt. Leemelt egy süteményt a tálcáról, szájába gyömöszölte.

Penelope éppen el akarta venni az utolsót, de úgy döntött, inkább anyjának hagyja. Jobb, ha tele van a szája. Legkevésbé azt szerette volna, ha újabb beszélgetésbe kell bonyolódnia a Colin Bridgerton témában.

– Colin visszajött!

Penelope felnézett a könyvből, amit éppen olvasott – Görögország rövid története –, és azt látta, hogy Eloise Bridgerton nyomul be a szobába. Mint általában, Eliose-t nem kellett bejelenteni. A Featherington család komornyikja úgy hozzászokott látogatásaihoz, hogy családtagnak tekintette.

– Tényleg? – kérdezte Penelope, és (saját megítélése szerint) jól sikerült közömbösséget színlelnie. A Görögország rövid történetét természetesen a Mathilda mögé rejtette; S. R. Fielding regénye az előző év szenzációja volt. Mindenkinek volt egy Mathilda példánya az éjjeliszekrényen. Ez pedig elég vastag volt ahhoz, hogy elrejtse Görögország rövid történetét.

Eloise leült Penelope íróasztalához.

– Igen, és nagyon lebarnult. Azt hiszem, egész idő alatt a napon volt.

– Görögországban volt, ugye?

Eloise tagadón ingatta fejét.

– Azt mondta, még nem ért véget a háború és veszélyes lett volna. Ezért inkább Cipruson járt.

– Ajaj! – mondta Penelope mosolyogva. – Ezek szerint Lady Whistledown valamit rosszul értelmezett.

Eloise kedvesen pimasz Bridgerton-mosollyal mosolygott újra, és Penelope rájött, milyen szerencsés, hogy ő a legjobb barátnője. Eloise-zel tizenhét éves koruk óta elválaszthatatlanok egymástól. Szezonban együtt jártak társaságba, együtt értek felnőtté, és anyjuk legnagyobb kétségbeesésére együtt maradtak vénkisasszonyok is.

Eloise azt mondta, még nem találta meg a megfelelő férfit.

Penelope-t természetesen nem kérdezték erről.

– És jól érezte magát Cipruson? – érdeklődött Penelope.

Eloise felsóhajtott.

– Azt mondja, csodálatos volt. Ó, mennyire szeretnék utazni! Úgy tűnik, mindenki járt már valahol, csak én nem.

– Én sem – emlékeztette Penelope.

– Te sem – ismerte el Eloise. – Hál’ istennek.

– Eloise! – kiáltott fel Penelope, párnát dobva felé. De ő is hálás volt, hogy Eloise megmaradt barátnőjének. Minden nap hálát adott ezért. Sok nő úgy éli le az életét, hogy nincs közeli barátnője, de neki van, és elmondhat neki bármit, mindent. Illetve majdnem mindent. Penelope sosem tett említést Colin iránti érzéseiről, bár sejtette, hogy Eloise gyanítja. Eloise azonban túl tapintatos volt ahhoz, hogy egy szóval is említse, ami csak megerősítette Penelope bizonyosságát, hogy Colin sosem szeretné. Ha Eloise akár egy pillanatra is azt gondolná, hogy Penelope-nak van esélye megszerezni Colint férjül, olyan céltudatossággal vágott volna vele a házasságszerző intrikákba és manőverekbe, mint egy tábornok.

Ha az ember jobban belegondol, egyértelmű, hogy Eloise ilyen intézkedős típus.

– …és azt mondta, a tenger annyira háborgott, hogy a gyomra nem tudta magát függetleníteni a hánykolódástól, és a korláton áthajolva adta ki tartalmát, és… – Eloise felmordult. – Te nem is figyelsz rám!

– Nem – ismerte el Penelope. – Illetve igen. Fél füllel. Nem tudom elhinni, hogy Colin tényleg elmondta neked, ezt a hányástörténetet.

– Hát, én a húga vagyok.

– Dühös lenne rád, ha megtudná, hogy elmondtad nekem.

Eloise elhessegette a tiltakozást.

– Nem lenne kifogása. Te is olyan vagy neki, mintha a húga lennél.

Penelope mosolygott, de egyben felsóhajtott.

– Anya persze megkérdezte, tervezi-e, hogy itt marad a szezonra – folytatta Eloise. – És persze Colin csak kitérő válaszokat adott, de én elhatároztam, hogy magam vallatom ki.

– Rendkívül okos és ravasz lépés volt tőled – dünnyögte Penelope.

Eloise visszadobta a párnát.

– És végül sikerült kiszednem belőle, hogy igen. Bevallotta, hogy szándékában áll néhány hónapig maradni. De megígértette velem, hogy anyának nem mondom el.

– Hát, ez nem túl okos dolog tőle – mondta Penelope nagy köhécselés közepette. – Ha Lady Bridgerton úgy hiszi, nincs sok ideje a meggyőzésre, dupla erővel fogja noszogatni, hogy nősüljön végre meg. Úgy hiszem, Colin éppen ezt akarta elkerülni.

– Úgy tűnik, ez az életcélja – foglalta össze Eloise.

– Ha azzal altatta volna el a gyanúját, hogy nem kell sietni, talán nem vetné be annyira anyai igyekezetét.

– Érdekes gondolat – mondta Eloise. – De talán inkább elméleti, mint gyakorlati igazság. Anya annyira szeretné már nős emberként látni, hogy semmit sem számít, ha megnöveli ebbéli igyekezetét. Szokásos igyekezete is elég ahhoz, hogy Colin megbolonduljon tőle.

– Van olyan, hogy duplán megbolondulni? – tűnődött Penelope.

Eloise oldalra hajtotta a fejét.

– Nem tudom. De azt tudom, hogy ezt nem szeretném megtapasztalni.

Egy pillanatra elhallgattak (igen ritka pillanat), aztán Eloise hirtelen talpra ugrott.

– Mennem kell.

Penelope mosolygott. Aki nem ismerte jól Eloise-t, azt hihetné, szokása gyakran (és minden átmenet nélkül) témát váltani, de Penelope tudta, hogy az igazság teljesen másban keresendő. Amikor Eloise valamit a fejébe vesz, képtelen mással foglalkozni. Ez azt jelenti, hogy ha Eloise-nek hirtelen mennie kell, akkor annak ahhoz van köze, amiről beszélgettek, és…

– Colin jön teára – magyarázta Eloise.

Penelope mosolygott. Szerette, ha beigazolódik a sejtése.

– Gyere át!

Penelope tagadón ingatta fejét.

– Biztosan szeretne csak családi körben lenni.

– Lehet, hogy igazad van – mondta Eloise kecsesen bólintva. – Hát jó, akkor mennem kell. Nagyon sajnálom, hogy csak ilyen rövid ideig maradhattam, de mindenképpen tudatni akartam veled, hogy Colin itthon van.

– Whistledown – emlékeztette Penelope.

– Igaz. Honnan szerzi ez a nőszemély az információit? – tette fel a kérdést Eloise, és csodálkozva ingatta fejét. – Esküszöm, néha olyan érzésem van, hogy túl sokat tud a családunkról, és félnem kéne tőle.

– Nem folytathatja örökké – jegyezte meg Penelope, barátnőjét kikísérve. – Nem gondolod, hogy előbb-utóbb valaki rájön, hogy kicsoda és leleplezik?

– Nem tudom – mondta Eloise, kezét a kilincsre téve. – Korábban én is így gondoltam. De már tíz éve jelenik meg a lap. Sőt több is. Ha el lehetne kapni, szerintem már elkapták volna.

Penelope lekísérte Eloise-t a lépcsőn.

– Egyszer úgyis hibázik. Ez elkerülhetetlen. Hiszen ő is csak nő.

Eloise felnevetett.

– Már azt hittem, valami félistennő.

Penelope is elmosolyodott.

Eloise megállt és olyan hirtelen pördült hátra, hogy Penelope nekiütközött, majdnem lebucskáztak az utolsó néhány lépcsőfokon.

– Tudod mit? – kérdezte Eloise.

– Halvány fogalmam sincs…

Eloise nem is törődött vele, hogy milyen képet vág.

– Szerintem már hibázott is.

– Tessék?

– Hiszen te mondtad. Az a nő, vagy talán férfi több mint egy évtizede írja a lapot. Senki sem teheti ezt ilyen hosszú ideig anélkül, hogy ne hibázzon. Tudod, mit gondolok?

Penelope türelmetlenségét jelezve csak széttárta karját.

– Az a baj, hogy a többség túl buta ahhoz, hogy meglássa ezeket a hibákat.

Penelope egy pillanatig csak nézte, aztán nevetésben tört ki.

– Ó, Eloise! – mondta könnyeit törölgetve. – Mennyire szeretlek!

Eloise szélesen mosolygott.

– Még jó, hogy legalább te szeretsz engem, szerencsétlen vénkisasszonyt! Harmincéves korunkban, ha már pletykás vénasszonynak számítunk, össze kéne költöznünk!

Penelope úgy ragadta meg az ötletet, mint fuldokló a mentőcsónak szélét.

– Gondolod, hogy megtehetnénk?! – kiáltott fel. Aztán suttogósabbra fogva, miután körbepillantott az előcsarnokban, hozzátette: – Anyám riasztóan sűrűn veszi elő az aggkor témát.

– Mi ebben a riasztó?

– Minden verzióban úgy szerepelek, hogy gondozom és teljesítem kívánságait.

– Szent ég!

– Nekem ennél erősebb káromkodás jutott eszembe.

– Penelope! – korholta Eloise, de mosolygott.

– Szeretem anyámat.

– Tudom – felelte Eloise engesztelő hangon.

– Tényleg szeretem.

Eloise megadón felemelte kezét.

– Nem kell bizonygatnod. Tökéletesen megértem. Én… Ó! Szép napot, Mrs. Featherington!

– Eloise – szólt Portia a hallban fontoskodón sietve. – Nem is tudtam, hogy itt vagy.

– Mint mindig, most is beosontam – felelte Eloise. – Pimaszul, észrevétlenül.

Portia elnéző mosollyal nézett rá.

– Hallom, Colin bátyád hazajött.

– Igen, nagyon örülünk neki.

– Biztos vagyok benne. Különösen édesanyád.

– Valóban. Szinte magánkívül van az örömtől. Ha jól sejtem, most is listát állít össze.

Portia valósággal felélénkült, mint mindig, amikor pletykaértékűnek ígérkező hír jutott tudomására.

– Listát? Milyen listát?

– Ó, tudja, azt a listát, amit minden felnőtt gyerekének elkészített. Szóba jöhető házastársak, egyebek.

– Kíváncsi vagyok, mit takar az „egyebek” kifejezés – jegyezte meg Penelope fakó hangon.

– Néha felvesz a listára egy-két olyan nevet is, akik reménytelenül alkalmatlanok férjnek vagy feleségnek, így emeli az igazán szóba jöhető személyek értékeit.

Portia felnevetett.

– Lehet, hogy mégis rajta leszel Colin listáján, Penelope!

Penelope nem nevetett. Eloise sem. Portia ezt mintha észre sem vette volna.

– Hát, jobb, ha most megyek – mondta Eloise köhécselve, hogy csillapítsa a három jelenlévőből két embernek furcsa csendet. – Colint várjuk teára. Anya azt akarja, hogy az egész család jelen legyen.

– Lesz elég hely? – kérdezte Penelope. Lady Bridgerton háza nagy volt ugyan, de a Bridgerton gyerekek, házastársaik és gyermekeik összesen huszonketten voltak. Igazi nagycsalád.

– Átmegyünk a Bridgerton-házba – magyarázta Eloise.

Anyja elköltözött a hivatalos londoni Bridgerton rezidenciából, miután legidősebb fia megnősült. Anthony, aki tizennyolc éves kora óta viselte a vikomti címet, marasztalta anyját, de Violet arra hivatkozott, jobb, ha a házaspárnak zavartalan magánélete van. Így Anthony, Kate és három gyerekük a Bridgerton-házban éltek, Violet pedig a többi gyerekkel (kivéve Colint, akinek saját lakása volt) néhány háznyira tőlük. Jó egy évig próbáltak nevet adni Lady Bridgerton új otthonának, de hiába, így a család végül egyszerűen csak az Ötös számnak nevezte el.

– Érezzétek jól magatokat! – mondta Portia. – Megyek, meg kell találnom Felicityt. Időre kell mennünk, elkésünk a divatárusnőtől.

Eloise figyelte, ahogy Portia felmegy a lépcsőn, aztán megszólalt: – Úgy tűnik, a húgod elég sok időt tölt a divatárusnőnél.

Penelope vállat vont.

– Felicitynek már nagyon elege van az örökös próbákból, de ő anya egyetlen reménye, hogy igazán nagyszerű házasságot kössön. Attól tartok, meg van győződve róla, hogy ha a húgom megfelelő ruhát visel, akkor akár herceget is kaphat férjül.

– Úgy tudom, már majdnem Mr. Albansdale jegyese…

– Azt hiszem, jövő héten hivatalosan is megkéri a kezét. De addig anya nem zár be semmilyen lehetőséget. – Zavartan pislogott. – Jól tennéd, ha figyelmeztetnéd a bátyádat, hogy tartson távolságot.

– Gregoryt? – kérdezte Eloise hitetlenkedve. – Hiszen még el sem végezte az egyetemet.

– Colint.

– Colint?! – kiáltott fel Eloise nevetve. – Nahát!

– Én is valami ilyesmit mondtam neki, de tudod, ha valamit egyszer a fejébe vesz…

Eloise kuncogott.

– Gondolom, éppen olyan, mint én.

– A végsőkig kitart, rendületlenül.

– A kitartás nagyon jó tulajdonság tud lenni – emlékeztetett Eloise. – Persze mindennek megvan a maga helye és ideje.

– Bizony – felelte Penelope pajkos mosollyal. – Ám nem a megfelelő helyen és időben valóságos borzalom tud lenni.

Eloise nevetett.

– Fel a fejjel, drága barátnőm! Legalább megengedte, hogy megszabadulj a sárga ruháktól!

Penelope lenézett ruhájára. Meglehetősen jól állt neki a kék szín.

– Azóta nem ő választja a ruháimat, mióta rájött, hogy hivatalosan is vénkisasszony vagyok. Az a lány, akinek nincsenek udvarlói, akinek reménye sincs a házasságra, nem éri meg az időt és fáradságot, hogy divattanácsokban részesüljön tőle. Több mint egy éve nem kísért el a divatárusnőhöz! Micsoda boldogság!

Eloise barátnőjére mosolygott. Penelope arca gyönyörű barackszínnek és fehérnek tűnt, ha hűvösebb színeket viselt.

– Mindenki azonnal észrevette, amikor te választhattad meg a ruháidat. Még Lady Whistledown is megjegyezte!

– Azt a lapszámot elrejtettem anyám elől – ismerte be Penelope. – Nem akartam megsérteni az érzéseit.

Eloise pislogott kicsit, mielőtt válaszolt.

– Ez nagyon kedves volt tőled, Penelope.

– Én is tudok néha kedves és jóindulatú lenni.

– Azt hihetnők, hogy a kedvesség és jóindulat egyik ismérve, hogy az ember nem hívja fel e nemes tulajdonságaira a figyelmet – horkant fel Eloise.

Penelope elgondolkodva, ajkát csücsörítve terelte Eloise-t az ajtó felé.

– Nem kéne tényleg hazamenned?

– Megyek már, megyek!

Azzal elment.

Jó viszontlátni Angliát, gondolta Colin Bridgerton egy pohárka igazán remek brandyt kortyolgatva.

Ami azt illeti, egészen furcsa, hogy legalább annyira élvezi a hazatérést, mint az elutazást. Néhány hónap, legfeljebb fél év múlva újra mehetnékje támad, de az áprilisi Angliát egyelőre igazán gyönyörűnek találja.

– Jó, ugye?

Colin felnézett. Bátyja, Anthony a masszív mahagóni íróasztal fölé hajolva saját poharát emelte.

Colin bólintott.

– Csak most, hogy hazajöttem, vettem észre, mennyire hiányzik ez nekem. Az ouzo is remek a maga nemében, de ez… – emelte poharát – maga a mennyország.

Anthony fanyar mosollyal nézett rá.

– És ezúttal mennyi ideig szándékozol maradni?

Colin az ablakhoz sétált, és úgy tett, mintha odakint nézne valamit. Bátyja nemigen titkolta, hogy rosszallja örökös barangolhatnékját. Ami azt illeti, Colin egyáltalán nem hibáztatta ezért. Néha nehéz volt levelet hazaküldeni; családjának nem egyszer egy egész hónapot, néha nyolc hetet és várni kellett, hogy hírt kapjanak róla. Ám míg pontosan tudta, hogy nem szeretne bátyja helyében lenni – sosem tudhatja, hogy szeretett testvére él-e vagy hal, folyton azt várja, hogy a levelet hozó küldönc kopogjon az ajtón –, ez nem volt elég ahhoz, hogy Anglia földjén marasztalja.

Időnként egyszerűen el kellett mennie. Nem lehet ezt másképpen leírni.

Messze, el a Társaságtól, akik elbűvölő semmirekellőnek tartották, semmi másnak, el Angliától, ahol a másod-, harmad-, negyedszülött fiúkat arra biztatták, hogy lépjenek be az egyházba vagy menjenek katonának, de neki egyikhez sem volt kedve. Sőt a családjától is elkívánkozott, akik feltétel nélkül szerették, de fogalmuk sem volt, szíve mélyén mire vágyik a legjobban, mit akar: azt, hogy tegyen valamit.

Bátyja, Anthony a vikomti cím örököse, és ezzel rengeteg felelőssége van. Ő vezeti a birtokot, felügyeli a család pénzügyeit, intézi a bérlők, a személyzet, az alkalmazottak ügyes-bajos dolgait. Másik bátyja, Benedict, aki négy évvel idősebb nála, ismert művész lett. Ceruzarajzokkal kezdte, de felesége biztatására áttért az olajképekre. Egyik képét kiállították a National Gallery tárlatán.

Anthony nevét a családfa Bridgerton hetedik vikomtjaként örökíti meg. Benedict a festményeiben él tovább. De Colin semmiről sem nevezetes. Vezette a családtól kapott kis birtokot, és társasági eseményekre járt. Azt sosem állította volna, hogy nem érezte jól magát, de a szórakozásnál egy kicsit többre vágyott.

Célt akart.

Nyomot hagyni.

Ha nem is biztosan tudni, de remélni, hogy amikor meghal, az emberek nem csak Lady Whistledown pletykalapjából emlékeznek a nevére.

Felsóhajtott. Nem csoda, hogy olyan sok időt töltött utazással.

– Colin? – szólította bátyja.

Colin felé fordult és pislogott. Szinte biztos volt benne, hogy Anthony kérdezett tőle valamit, de agya tekervényei közt valahogy elveszett a kérdés.

– Ó, persze, bocsánat – köhécselt. – Legalább a szezon végéig maradok.

Anthony nem válaszolt, de nehéz lett volna nem észrevenni elégedett arckifejezését.

– Ha másért nem, azért, hogy ha eddig senki nem kényeztette volna el a gyerekeidet, én megtegyem – mondta legendás huncut mosolyával. – Nem hiszem, hogy Charlotte-nak van elég babája.

– Csak ötven – ismerte el Anthony faarccal. – Szegény kislány szörnyen el van hanyagolva.

– A hónap végén van a születésnapja, ugye? Azt hiszem, továbbra is úgy kell elhanyagolnom, ahogy eddig.

– Ha már a születésnapoknál tartunk – mondta Anthony, elhelyezkedve az íróasztal mögötti nagy karosszékben –, anya születésnapja vasárnaphoz egy hétre lesz.

– Szerinted miért igyekeztem hazaérni?

Anthony a homlokát ráncolta és Colinnak az a halvány érzése támadt, hogy éppen azt mérlegeli, vajon tényleg anyjuk születésnapjára sietett haza, vagy egyszerűen kihasználja a jó időzítést.

– Ünnepséget rendezünk neki – mondta Anthony.

– Megengedi? – Colin tapasztalata az volt, hogy a hölgyek egy bizonyos kor fölött nemigen élvezik a születésnapi ünnepségeket. És már anyja még mindig rendkívül kedves és bájos volt, határozottan elért bizonyos kort.

– Kénytelenek voltunk zsaroláshoz folyamodni – ismerte el Anthony. – Választás elé állítottuk: vagy hozzájárul, hogy ünnepség lesz, vagy eláruljuk, hány éves.

Colinnak nem kellett volna éppen akkor kortyolnia az italból; félrenyelt, alig tudta elkerülni, hogy szét ne köpködje a brandyt.

– Szerettem volna látni abban a pillanatban!

Anthony meglehetősen elégedetten mosolygott.

– Briliáns húzás volt a részemről.

Colin kiitta az italt.

– Szerinted mennyi az esélye, hogy nem használja ki az alkalmat, hogy ezen a társasági eseményen is feleséget keressen nekem?

– Nagyon kevés.

– Gondoltam.

Anthony hátradőlt a széken.

– Már harminchárom éves vagy, Colin!

Colin hitetlenkedve nézett rá.

– Szentséges ég, ne kezdd te is!

– Nem is álmodnék róla. Éppen csak javasolni akartam, hogy ebben a szezonban tartsd nyitva a szemedet. Nem kell tevőlegesen feleséget keresned, de nem árthat, ha legalább nyitott maradsz a lehetőségre.

Colin az ajtó felé nézett, mintha a menekülés lehetőségét fontolgatná.

– Biztosíthatlak, hogy nem ellenzem a házasság gondolatát.

– Nem gondoltam, hogy elleneznéd – tette hozzá Anthony.

– Mindazonáltal nem látok okot a sietségre.

– Sietségre sosincs ok – vágott vissza Anthony. – Illetve ritkán. Csak igyekezz anyánk kedvében járni. Megígéred?

Colin észre sem vette, hogy még mindig a kezében van az üres pohár; csak akkor figyelt fel rá, amikor hangos csattanással a szőnyegre esett.

– Szentséges ég! – suttogta. – Csak nem beteg?

– Nem! – szólt Anthony a meglepetéstől a kelleténél kissé hangosabban és erőteljesebben. – Biztos vagyok benne, hogy mindannyiunkat túlél.

– Akkor miről van szó?

Anthony felsóhajtott.

– Csak szeretnélek boldognak látni.

– Boldog vagyok – bizonygatta Colin.

– Valóban?

– A pokolba is, én vagyok a legboldogabb férfi egész Londonban! Csak olvasd el, mit írt Lady Whistledown. Tőle megtudhatod.

Anthony lepillantott az asztalán heverő lapszámra.

– Nem ebben van, hanem a tavalyiakban. Többször nevezett elbűvölőnek engem, mint Lady Danburyt önfejűnek, és mindketten tudjuk, hogy ez milyen sokat jelent.

– Az elbűvölő nem feltétlenül egyenlő a boldoggal – jegyezte meg halkan Anthony.

– Erre nincs időm – mormogta Colin. Az ajtó hívogatóbbnak tűnt, mind valaha.

– Ha igazán boldog lennél, nem utaznál folyton el.

Colin megállt, keze a kilincsen.

– Anthony, én szeretek utazni.

– Folyton?

– Muszáj, különben nem tenném.

– Ilyen kitérő mondatot még sosem hallottam!

– Ez pedig kitérő hadművelet.

– Colin!

De fivére már kilépett a dolgozószobából.

2. fejezet

A Társaságban mindig is divat volt unalomról panaszkodni, de bizton állítható, hogy az idei szezon társasági eseményeinek látogatói az unalmat művészi fokon művelik. Az ember mostanság nem tehet két lépést társaságban úgy, hogy ne hallaná a „halálosan unalmas” vagy „kétségbeejtően banális” kifejezéseket. E sorok írója úgy értesült, hogy Cressida Twombley nemrégiben kifejezte abbéli meggyőződését, miszerint ha még egy hamis-zenés esten kénytelen részt venni, belepusztul az örök unalomba.

(E sorok írója ezen a ponton versenyre kel Lady Twombley-vel; bár az idén a debütáló ifjú hölgyek igen kedves sereglete került a Társaságba, sajnálatos módon egyetlen jó zenész sincs közöttük.)

Ha van ellenméreg az unalom betegségére, az biztosan a Bridgerton-házban tartandó vasárnapi ünnepség. Az egész család ott lesz a legközelebbi barátok mintegy százfős körében, hogy megünnepeljék a vikomtesz születésnapját.

Udvariatlanságnak számít egy hölgy életkorát firtatni, ezért e sorok írója nem fedi fel, hányadik születésnapját ünnepli Lady Bridgerton.

De kétség se férjen hozzá: e sorok írója pontosan tudja!

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1824. április 9.

A vénkisasszonyság olyan szó, ami pánikot vagy sajnálatot vált ki az emberekből, de Penelope rájött, hogy a hajadon állapotnak vannak határozott előnyei.

Először is az, hogy a vénkisasszonyoktól senki sem várta el igazán, hogy bálokban táncoljanak, ami azt jelentette, hogy Penelope már nem volt kénytelen a táncparkett szélén ácsorogni, félrenézni, és úgy tenni, mintha nem is igazán akarna táncolni. Így a többi vénkisasszonnyal és gardedámmal üldögélhetett. Természetesen akart volna táncolni, nagyon is szeretett táncolni, és ami azt illeti, elég jól tudott; nem mintha valaha valaki észrevette volna, de minél távolabb van az ember a keringőző pároktól, annál könnyebb érdektelenséget színlelni.

Az is előny volt, hogy az unalmas beszélgetéssel töltött órák száma drasztikusan csökkent. Mrs. Featherington hivatalosan is feladta a reményt, hogy Penelope valaha férjet fog magának, ezért már nem tolta minden harmadrangú nőtlen fiatalember útjába. Portia sosem gondolta, hogy Penelope másod-, sőt elsőrangú fiatalember figyelmére vágyik, ami valószínűleg így volt, de a harmadrangú nőtlen urak nem véletlenül kapták ezt a besorolást, és sajnálatos módon ennek oka a személyiség, illetve annak hiánya volt. Ez, és Penelope idegenekkel való tartózkodó viselkedése együtt jellemzően nem segítette sziporkázó beszélgetések kialakulását.

A harmadik előny: újra ehetett. Őrjítő volt, hogy a társasági eseményeken óriási mennyiségű étel állt rendelkezésre, de őrjítő volt, hogy a férjvadász hölgyeknek legfeljebb csipegetniük volt szabad, mintha nem lenne étvágyuk. Ez a legjobb a vénkisasszonyságban, gondolta Penelope, miközben beleharapott a legmennyeibb képviselőfánkba, amit Franciaországon kívül valaha készítettek.

– Szent ég! – sóhajtott fel. – Ha a bűnnek lenne anyagi formája, az biztosan édesség lenne. Lehetőleg csokoládés.

– Finom, ugye?

Penelope félrenyelt, köhögött, finom süteményhabpermetet köpködött szét.

– Colin! – kapkodott levegő után, és magában hevesen imádkozott, remélve, hogy a legnagyobb szemcsék nem fröccsentek Colin fülére.

– Penelope! Örülök, hogy látlak! – mondta a férfi kedvesen mosolyogva.

– Én is örülök.

Colin a sarkán hintázott egyszer, kétszer, háromszor.

– Csinos vagy, Penelope.

– Te is jól nézel ki – felelte, és nagyon igyekezett kitalálni valamit, hogy hova tegye a süteményt, így nagyobb változatosságot adva a beszélgetésnek.

– Szép ruha – jegyezte meg Colin a zöld selyemöltözékre mutatva.

Penelope bánatosan elmosolyodott.

– Legalább nem sárga.

– Valóban nem sárga – vigyorgott Colin, és ezzel megtört a jég. Furcsa volt, mert az ember azt hinné, Penelope nyelve leginkább a szeretett férfi jelenlétében nem oldódik, de Colinban volt valami, amitől mindenki feloldódott.

Lehet, éppen azért szereti, mert ha vele volt, el tudta fogadni magát olyannak, amilyen, gondolta Penelope nem is egyszer.

– Eloise azt mondja, nagyon jól érezted magadat Cipruson.

Colin szélesen mosolygott.

– Való igaz, nem tudtam ellenállni Afrodité születési helyének.

Jókedve ragályos volt. Penelope azon kapta magát, hogy ő is mosolyog, bár nem volt szándékában szóba hozni a szerelem istennőjét.

– Olyan napfényes, mint amilyennek mondják? Ne is válaszolj. Látszik rajtad, hogy így volt.

– Valóban, egy kicsit lebarnultam – bólintott. – Anyám majdnem elájult, amikor meglátott.

– Gondolom, az örömtől – hangsúlyozta Penelope. – Nagyon hiányzol neki, amikor távol vagy.

Colin közelebb hajolt.

– Ugyan, Penelope, kérlek, ne kezdd te is! Anyám, Anthony, Eloise és Daphne is nyaggat ezzel, és ha mindent a szívemre vennék, belepusztulnék a bűntudatba.

– Benedict nem nyaggat? – kérdezte Penelope önkéntelenül.

Colin kissé pajkos pillantást vetett rá.

– Nincs a városban.

– Ó, ez magyarázatot ad a hallgatására.

Colin szeme összeszűkült, mely kifejezés tökéletesen illett karba font kezéhez.

– Tudod, hogy mindig is pimasz voltál?

– Jól titkolom – felelte Penelope szerényen.

– Nem nehéz megérteni, miért vagy olyan jó barátságban Eloise húgommal – állapította meg tárgyilagosan.

– Feltételezem, ezt bóknak szántad.

– Egészen bizonyos vagyok benne, hogy testi épségemet veszélyeztetném, ha másképp gondolnám.

Penelope csak állt és remélte, hogy eszébe jut valami szellemes riposzt, ám ekkor furcsa hangot, nedves toccsanást hallottak. Lenézett és látta, hogy sárga krémmassza esett a félig megevett süteményből a tiszta parkettra. Colinra nézett, a férfi nagyon zöld szemében nevetés vibrált, bár ajka a komoly kifejezés megtartásával küszködött.

– Hát, ez nagyon kínos – mondta Penelope, mert úgy ítélte meg, hogy a megaláztatás elkerülésének egyetlen módja, ha kimondja a teljesen nyilvánvalót.

– Javaslom, hogy meneküljünk el a helyszínről – mondta Colin, egyik szemöldökét vidáman felvonva.

Penelope lenézett, még fogta az üres képviselőfánk-tésztát. Colin egy közeli szobanövény felé biccentett.

– Nem! – szólt Penelope, szeme tágra nyílt.

Colin közelebb hajolt.

– Kérlek!

Penelope a süteményről a növényre, majd újra Colin szemébe nézet.

– Képtelen vagyok rá!

– A csintalanságok között ez elég enyhének számít