Joyce-nak, akinek gondos szerkesztése nélkül újra és újra megszégyenítettem volna magam. (Tumbridge Wells!)

Első fejezet

Miss Beatrice Hyde-Clare a vacsora egész ideje alatt azt képzelte el, hogy megdobálja étellel Damien Matlockot, Kesgrave hercegét. A lövedék fogásonként változott – halfasírt olívapástétommal, töltött paradicsom, borjúszelet, buggyantott tojás, lazacfilé, lekváros habcsók –, de a kísértés nem csillapodott. Egyszer, amikor vendéglátójukat, lord Skeffingtont javította éppen ki a Nelson által vezetett hajók számát illetően a nílusi csatában, gondolatban egy egész tányérnyi angolna à la tartare-t vágott a fejéhez. Roppant szórakoztatónak találta elképzelni, ahogy a férfi petrezselymet ráz ki aranyszín loknijaiból, és el kellett fojtania a mosolyát, ahogy szinte látta maga előtt a herceg szigorú, szögletes állára tapadt kenyérmorzsákat.

A férfi minden porcikája szigorú volt, széles válla is, amelyet tökéletesen szabott ruháival olyan nagyszerűen emelt ki, hogy bárki a csodájára járna, hangoztatta gyakran halvány grimasszal az arcán, amelynek elkendőzését meg sem kísérelte. Magassága is impozáns volt – közelített a százkilencven centiméterhez –, és unott közönnyel nézett embertársaira, mintha csak egy kimondottan érdektelen hangyabolyt tanulmányozna.

Viselkedése cseppet sem volt meglepő, hiszen a beau monde minduntalan hajlongott úri társaságában. Egy hozzá hasonló férfi – jó kiállással, magas ranggal, végtelenül vastag pénztárcával – bármilyen bűnt megúszhatott, és Bea cseppet sem kételkedett abban, hogy ha hirtelen kardélre hányná vendéglátójukat, Skeffington azonnal bocsánatot kérne, amiért összevérezte a pengét.

Bea tényleg egész életében nem találkozott még ilyen elviselhetetlen alakkal, és csupán néhány percet kellett a társaságában töltenie ahhoz, hogy perzselő ellenszenvet érezzen iránta.

Negyvennyolc órával később már minden önfegyelmére szüksége volt ahhoz, hogy ne pöcköljön felé egy kanálnyi citromos fagylaltot.

Szokatlan élmény volt ez számára, hiszen Beatrice Hyde-Clare igen szelíd ifjú hölgy volt, érzelmei ritkán feszegették az elfogadható határait. Megsiratta a szülei halálát, amikor szinte még pelenkás volt, hálás volt a nagynénjének és nagybátyjának, amiért befogadták, és nagylelkűen bántak vele, még ha nem is kedvesen, és tisztelte az unokatestvéreit, akiknek ifjúkori lelkesedését próbálta mérsékelni kora és tapasztaltsága segítségével. Azelőtt soha nem fordult elő, hogy valakit azonnal ellenszenvesnek talált, még Miss Otley esetében sem; a klasszikus angol szépség – sápadt bőrrel, pirospozsgás arccal, dús ajakkal és sötét pillákkal szegélyezett világoskék szemmel – két nappal korábban úgy lépett be reggel a társalgóba, mint egy alattvalóit üdvözlő királynő. Amikor az ifjú hölgy, aki jelentős vagyon örökösnőjének hírében állt, csípős megjegyzéseket tett Bea hajadonlétére huszonhat éves vénségére, áldozata csupán kedves mosollyal megdicsérte a hölgy fején egyensúlyozott terebélyes éket. Az ég felé tornyosuló, tollakkal díszített, selyemmel betekert fejdíszköltemény valóban túlságosan pompás volt ahhoz, hogy egyszerűen kalapnak nevezzük. Bea, akinek saját fejfedőgyűjteménye nem terjedt a praktikus főkötőkön túl, hangosan kérdezte meg, hogy maradt-e még struccnak tolla a szigeten.

Miss Otley roppant mód örült a túlzásnak, és biztosította arról, hogy nem maradt.

Természetesen Florát vonzotta az efféle extravagáns stílus, ezért azonnal jelentkezett a hölgy jobbkezének, hogy bármit hozzon vagy vigyen, amit csak az ifjú hölgy óhajt.

Beát ez nem lepte meg, mert unokatestvére csupán tizenkilenc éves volt, és könnyen lenyűgözte a bőség és a magabiztosság. Flora két évvel idősebb és bölcsebb bátyja nevetségesnek találta ezt a hirtelen rajongását, ezért csípős megjegyzéseket tett húga szolgalelkűségére, mire a lány védekezni próbált.

Ahogy a testvérek civakodni kezdtek, Bea arra gondolt, hogy igen, egy nagyszerű hétnek néznek elébe vidéken Skeffingtonéknál Flora talpnyalásával, Russell csúfolódásával és Kesgrave leereszkedésével.

Amikor beleegyezett, hogy a nénikéjével tart az asszony régi iskolai barátnőjéhez Lake Districtbe, viszonylag nyugodt hetet képzelt ott eltölteni olvasással és hosszú, vidéki sétákkal szeptember közepének csillapodó melegében. Tisztában volt unokatestvérei civódási hajlamával, de azt feltételezte, hogy Russellt túlságosan lefoglalja majd a horgászat vagy a lövészet ahhoz, hogy Flora egóját nyesegesse.

Ugyan józanul gondolkodott, nem vette figyelembe a három teljes napon át tartó esőzés lehetőségét. Ha sejti, hogy a kellemetlen időjárás kegyeire lesz bízva, akkor udvariasan visszautasította volna a meghívást, mint a nagybátyja, aki egyéb teendőkre hivatkozott.

El kellett ismernie, Lakeview Hall roppant kényelmes ház volt fényűző Jakab korabeli építészeti stílusával és elegáns oszlopaival, és igencsak élvezte, amikor körbevezették a villában, majdnem ugyanannyira lady Skeffington szórakoztató történetei miatt a különböző szobákról, mint az épület pompájáért. Nem is kívánhatott volna szívélyesebb házigazdákat, ugyanis őlordsága nyájas, ötvenöt éves férfi volt, akinek figyelemre méltó magassága és szigorú, fekete szemöldöke jó szívet rejtett, őladysége pedig – aki alig volt alacsonyabb, és hátborzongató kiegyensúlyozottság jellemezte – elragadóan önkritikus és nagylelkű volt mind az idejével, mind az otthonával.

Ezek az előnyök viszont nem ellensúlyozhatták az időjárást, amely mintha gúnyolódott volna a vendégekkel, amikor azon a délutánon pontosan annyi időre tisztult ki az ég, hogy az urak összeszedjék a felszerelésüket, megérkezzenek a tóhoz, aztán bedobják a botjukat, és összesen egy halat fogjanak, mire újra beborult, és zuhogni kezdett. Mivel Kesgrave-é volt az egyetlen fogás, úgy tetszett, még az anyatermészet is összeesküdött azért, hogy megerősítse a herceg önbecsülését, és Beát nagyon bosszantotta a dolgok efféle alakulása.

Viszont az, ha nem óhajtott volna részt venni az ünnepségen, a legkevésbé sem hatotta volna meg Vera nénit, akinek hegyes álla, ferde orra és felhőszürke szeme állandóan rosszalló kisugárzást kölcsönözött neki. Szegény rokonként Bea oda ment, ahova utasították, és azt tette, amit parancsoltak neki. Természetesen ha szabadságra és önállóságra vágyott, nekiállhatott egyedül boldogulni a világban.

Nénikéje és bácsikája persze szerették, ahogy az egy családban természetes, de soha nem fedezték volna egy külön lakóhely költségeit, Bea nem is várta volna tőlük. Egy olyan idős hajadon, mint ő, vitathatatlanul elbukott, nem érdemelt kényelmet és csendet jutalmául. Az volt a kötelessége, hogy azzal tegye jóvá a hibáját, hogy társaságot nyújt a nagynénjének, vagy az unokatestvérei gyermekeinek nevelőnője lesz.

Bea egyik lehetőséget sem találta túl vonzónak, mégsem volt elég az efféle jövő fenyegetése ahhoz, hogy megszabaduljon a bénító félénkségtől, amely olyan szörnyűvé tette az első szezonját. Mint minden lány, aki kikerül az iskolából, társadalmi debütálását egyszerre szorongással és izgatottsággal várta. Nem kergetett illúziókat a külsejét illetően – egyszerű arcvonások, élettelen haj, vékony alkat váratlanul erős vállal, amelyre nagynénje olykor úgy utalt, hogy víváshoz való –, mégis úgy gondolta, hogy az orrát pettyező szeplők egyébként átlagos arcának vonzó különcséget kölcsönöztek.

Mekkorát tévedett!

Csupán néhány hétbe telt, hogy rájöjjön, elbűvölő szeplői éppolyan szürkék, mint a többi része.

Igen, szürke.

Ezt a kifejezést használták rá leggyakrabban a debütálási időszakban, először Miss Brougham, egy ármánykodó örökösnő, akinek hiúsága áldozatokat követelt, és hamarosan mindenki átvette. Az egyébként is félénkségre hajlamos Bea teljesen megnémult, csak szégyenteljes dadogással volt képes beszélni. Nem számított, milyen minőségű választ vártak tőle: az ártalmatlan észrevételek éppannyira felkavarták, mint a szellemes megjegyzések.

Még ennyi évvel később is megdöbbentette, mennyire jellegtelen, mert az elméjében egészen érdekes volt: eszes, határozott, talpraesett. Hatalmas különbség volt aközött, amilyennek ő látta magát, és aki valójában volt, és ha lett volna még benne ellenállás, szörnyen bosszantotta volna, hogy olyan könnyen megadta magát az emberek alacsony elvárásainak, köztük a sajátjainak is. Csakhogy régen elhasználta már a szüleitől örökölt maradék akaraterejét is, ezért ült lady Skeffington elegáns étkezőjében, és szórt a pillantásával tőröket Kesgrave fellengzős hercege felé, miközben elképzelte, ahogy kávékrémes religieuse potyog vonzó arcáról.

Feltételezte, hogy nem ő az egyetlen jelenlévő, aki azt kívánja, bár máshol lehetne. Lord Skeffington fia, Andrew – aki örökölte édesapja vad szemöldökét és az édesanyja szelíd, zöld szemét, ami vonzó, de zavarba ejtő egyveleget nyújtott – majdnem azóta dobolt már ujjaival az asztalterítőn, mióta leültek, mintha számolná a másodperceket, amíg végül elhagyhatja a termet. Barátja, Amersham, egy gróf, akinek finom arcvonásai és szórakozottsága alkalmazkodó természetre utalt, szintén alig várta a távozás lehetőségét, bár ő finomabban árulta csak el türelmetlenségét azzal, hogy olykor az ajtóra nézett.

Lord és lady Skeffingtont viszont boldoggá tette a dolgok alakulása, mert nagyon szerették kimutatni vendégszeretetüket, az eső pedig folyamatos lehetőséggel ajándékozta meg őket. Aznap délután megtanították vendégeiknek, hogy kell játszani egy új, némileg a bakkarára emlékeztető kártyajátékot, amelyet őlordsága talált ki, aztán felvetették, hogy játsszanak el egy színdarabot, amelyet őladysége írt.

Beatrice nagyon kellemetlenül érezte magát az amatőr produkció említésére, amelyet a vendégek adnának elő. Flora és Russell csapnivalóak lennének, mert mindig elhalt a hangjuk, és modorosan kezdtek beszélni, amikor hazugsággal próbálkoztak. Ugyan édesanyjukhoz jobban illett a ködösítés és a féligazságok, volt az a zavarba ejtő szokása, hogy feszengve kuncogott, akárhányszor egy úriember teljes figyelmével fordult felé. Az elbűvölő Miss Otley úgy tűnt, kellő drámai érzékkel rendelkezhet, de Beatrice azt gyanította, hogy ő túlságosan elégedett magával ahhoz, hogy valaha beleegyezzen abba, mássá válik. Valószínűtlennek tartotta azt is, hogy a szülei beleegyeznének, hiszen Mrs. Otley csak azért vett részt az eseményen, hogy kapcsolatot építsen a családdal. Férje, az élettelen arcú férfi, aki előszeretettel hordott élénk színeket – aznap este smaragdzöld mellényt viselt –, és roppant jó érzéke volt a kereskedelemhez, hiszen hatalmas vagyonra tett szert a fűszerpiacon, a feleségéhez hasonlóan céltudatos volt. A Skeffington-örökös mindenképp meg fogja kérni a lányuk kezét, még ha a következő tíz hónapot a nyirkos vidéken is kell tölteniük.

Beatrice meg sem próbálta megbecsülni Mr. Skeffington színészi tehetségét, ahogy a barátjáét sem, de valószínűtlennek találta, hogy bármelyik fiatalember is önszántából részt venne egy színházi előadásban. Délután erőszakosan fitymálták a felvetést, hogy a bakkara kitekert változatával játsszanak, és helyette saját játékot kezdtek a dolgozószobában a társalgóval szemben. Kis idő múltán csatlakozott hozzájuk őlordsága unokatestvére, Michael Barrington, Nuneaton vikomtja, egy kifinomult ízlésű dandy, akiből olyan érdektelenség áradt, hogy Bea abban sem volt biztos, hogy egyáltalán tudja, hogy Tóvidéken van. Tökéletes, göndör fürtjeivel, magas gallérjával és szaténnadrágjával mintha meg lett volna róla győződve, hogy még mindig Mayfairben tartózkodik, és ha nemcsak arról kellene tudomást vennie, hogy Cumbria vidékén időzik, hanem arról is, hogy azt várják tőle, hogy részt vegyen egy előadásban, az roppant kellemetlenül érintené.

Így Kesgrave hercegre hárulna a feladat, hogy több szerepet is eljátsszon, ez a kilátás pedig jelentősen méltóságán aluli volna. Ellenszenve a felvetés iránt valóban olyan nyilvánvaló volt, hogy Beatrice kezdett arra hajlani, hogy nekiáll támogatni az ötletet csak azért, hogy a férfit szenvedni lássa. Nem volt kételye afelől, hogy szörnyen játszaná el a szerepét, és nagy megelégedéssel képzelte el, hogy a társaság rothadt paradicsomokat vágna a fejéhez elégedetlenségében.

Beatrice figyelmét annyira lekötötte annak elképzelése, hogy paradicsomszósz folyik a herceg szemébe, hogy nem is vette észre, hogy véget ért az étkezés, amíg a hölgyek fel nem álltak.

Lakeview Hall társalgója éppolyan pompás volt, mint az étkező, és lady Skeffington méltóságteljesen vezette le a teázás szertartását, fogadva az elegáns bútorait méltató bókokat.

– Csodálatos a brokát fénye – mondta Mrs. Otley végigsimítva a kék díványon.

Őladységéhez hasonlóan ötödik évtizedének közepén járt, és pirosította az arcát abban a reményben, hogy az elviszi a figyelmet a bizonyítékokról. Nagyra becsült vendéglátójával ellentétben ő alig érte el a százötven centimétert, és alkata kissé teltebb volt, mint az illett volna kerek arcához és halványkék szeméhez.

– A tapintása is olyan selymes, teljesen ledöbbent. Az asztalt is meg kell dicsérnem, ugyanis felismerem én a minőségi ácsmunkát, amikor meglátom. Természetesen nem szégyenítelek meg azáltal, hogy megkérdezzem, honnan származik, de remélem, tudod, hogy legalább én értékelem a hajlandóságot, hogy az ember költségeket nem kímélve rendezze be ízlésesen a helyiségeket. Olyan sokan garasoskodnak.

Ugyan Mrs. Otley látszólag nem célzott egyetlen konkrét illetőre sem ezzel a megjegyzéssel, Beatrice mégis látta, ahogy nénikéje válla megfeszül, mintha arra utalt volna, hogy ő nem értékeli az extravagáns stílust.

Mintha szörnyű félreértés történt volna, Vera néni sietősen biztosította a házigazdát, hogy ő is értékeli a minőséget. Csakhogy azt sem habozott hozzátenni, hogy ő a kényelmet is ugyanolyan jelentőséggel ruházza fel:

– Soha nem hagynám, hogy annyira megszállottjává váljak a luxusnak, hogy ne élvezhessem a tulajdonomat. Mi értelme egy szépséges axminsteri kárpitnak, ha az ember soha nem láthatja az olcsó fedőszőnyeg alatt? – kérdezte összehúzott szájjal, mintha hatalmas igazságtalanságot követtek volna el ellene.

Mrs. Otley helyeselt, majd nekiállt végigsorolni az általa látott összes gyönyörű szőnyeget, amelyet tönkretett a sár és a rebarbarás pite.

– Olykor az okosan elhelyezett olcsó fedőszőnyeg nem jön rosszul.

Vera néni bólogatott, aztán felvetette, hogy talán az a megoldás, hogy az ember megfelelően tanítja be a szolgálóit, hogy a csizmákat kielégítően lekaparják, mielőtt belépnek az épületbe, a pitét pedig illendően az étkezőben vagy a reggelizőasztalnál szolgálják fel, ahová tartozik.

A hölgyek csak beszéltek és beszéltek, túlzó udvariassággal értettek egyet és vitáztak, Beatrice pedig ámuldozott, hogy a két asszony barátnőnek vallja egymást, mégis ilyen elánnal versengenek lady Skeffington elismeréséért. Vajon akkor is ilyenek voltak, amikor három évtizeddel korábban együtt jártak Mrs. Crawford leányiskolájába, vagy ez új fejlemény? Talán abból fakadt, hogy Vera néni, aki kényelmesen élt a társadalom perifériáján jellegzetes szerénységgel, nem töltött annyi időt lady Skeffingtonnal, mint riválisa, aki lelkesen hangoztatta, hogy a két nő gyakran találkozik Londonban.

Mrs. Otley pedig eltökélte, hogy még közelebb hozza egymáshoz a két családot azáltal, hogy a lányát elveteti őladysége fiával. Természetesen roppant racionális döntés volt, hiszen a legtermészetesebb dolog házasítani a szép vagyonosokat a rangos vagyonosokkal. Az, hogy Vera néni pontosan ugyanabból az indokból fogadta el a meghívást Lakeview Hallba – a két új, roppant felesleges ruha, amelyet Florának vásárolt a látogatásra, bizonyította eltökéltségét –, csöppet sem csillapította felháborodását, amiért állítása szerint Mrs. Otley arcátlan módon próbál feljebb haladni a társadalmi ranglétrán. Az ő édesanyja egy gróf lánya volt, ami jelentősen figyelemre méltóbb volt, mint az alantas báró, aki az iskolai barátnőjét nemzette, és ha valaki rangos férjet fog, az csak Flora lehetett, nem Emily.

Amennyire Beatrice meg tudta ítélni, Mr. Skeffington, aki nemrég töltötte be huszonnegyedik életévét, nem volt tisztában azzal, hogy ő a nyeremény, mert a két ifjú hölgy látszólag sem érdeklődést, sem félelmet nem váltott ki belőle. Beatrice úgy gondolta, hogy egy kis egészséges félelem ráférne, mert Vera néni nem vetett meg némi gondos manipulációt, ha az kívánatos eredményhez vezet. Azt nem tudta, Mrs. Otley milyen becstelenségekre vetemedne, de az általa eddig tanúsított versenyszellemet tekintve Beatrice úgy képzelte, hogy méltó ellenfelet nyújtana a nagynénjének.

Hiába akarta a két anya egymás ellen fordítani a lányokat, Flora és Emily nem voltak hajlandóak engedelmeskedni. Florát, aki visszafogottan csinos volt egyenes, gesztenyebarna hajával, mogyorószínű szemével, szabályos, fehér fogsorával és nagyvonalú, még ha nem is pazarló hozományával, túlságosan lenyűgözte Emilyt ahhoz, hogy bármit is tegyen azon kívül, hogy némán csodálja és várja, hogy megszólítsák. Abban a pillanatban a díványon ült a tűzzel szemben, és minden idegszálával azt várta, hogy mit mond legközelebb a másik lány. Amikor Miss Otley végre megszólalt, azt jelentette ki, hogy a szoba kékje pontosan olyan előnyösen áll neki, ahogy sejtette.

– Soha nem láttam még a kéknek ennél előnyösebb árnyalatát – mondta buzgón Flora, de aztán rádöbbent, hogy megjegyzése rossz oldalt dicsért. – Mármint soha nem láttam még olyat, akinek ennyire előnyösen állhat a kék, mint önnek.

Beatrice a beszélgetést figyelve bosszúsan nézett, és úgy határozott, ez a legostobább dolog, amit valaha látott. Ha több bajkeverői hajlam lenne benne, megpróbálta volna a hercegre terelni a figyelmüket, aki kétségkívül borzasztóan kellemetlennek találná a csodálatukat.

Nem, gondolta, ahogy eszébe jutott egy újabb ötlet. Vera néni és Mrs. Otley célpontjává kellene tennie a herceget. A férfi kétségkívül elég értékes díj volt ahhoz, hogy megérje eldobni érte egy harmincéves barátságot.

Az sokkal jobb lenne, mint nézni, ahogy borsós csirkegombócot és gyümölcszselét szedeget a hajából.

Beatrice viszont nem volt bajkeverő, csak egy engedelmes nő, aki hétévesen rájött, hogy a családja jószívűségére utaltan létezni annyit tesz, hogy kiszolgáltatták őt neki. Nénikéje és bácsikája hiába voltak Florával elnézőek, Russell-lel pedig türelmesek, tőle azonnali engedelmességet vártak, és mivel gyakorlatias lány volt, panasz nélkül hallgatott rájuk. Az, hogy képes volt megérteni a különböző folyamatokat, és gyorsan felismerni a problémák természetét, minden rokona számára nélkülözhetetlenné tette. Még ha olykor meg is vetette önteltségüket, mindig hálás volt a kényelemért, amit nyújtottak. Hasa mindig tele volt, ágya puha, ruhái pedig csupán egy-két évvel maradtak el a legújabb divattól, amit észszerűnek tartott.

Ha akart, találhatott volna okot az elégedetlenkedésre, mert a világ igazságtalansággal volt tele, kezdve a szülei tragikus fulladásával egy hajóbalesetben, amikor ő csupán ötéves volt, de nem látta értelmét olyan körülmények miatt bosszankodni, amelyeken nem változtathat. Egyszerűbb volt azt tenni, amit vártak tőle, aztán visszavonulni gondolatai magányába, ahogy ekkor is tette, amíg Vera néni régi barátnőjével versengett, Flora pedig bálványozta az újat.

Jobban szeretett volna könyvet olvasni, mint a gondolataiban kutakodni, de estélyi ruháján nem volt zseb, amelyben hasznos tárgyakat csempészhetett volna be a vacsorára, a társalgóban pedig csak divatmagazinokat talált. Tudta, hogy az emeleten található egy könyvtár, a zeneszobával szemben, mert őladysége megmutatta, amikor körbevezette őket a villában érkezésük után, de túl gyorsan haladt a túra ahhoz, hogy nézelődhessen. Beatrice egészen biztos volt benne, hogy megtalálná újra, és azt tervezte, hogy amint lehetősége adódik rá, meg is teszi.

Az urak nem időztek sokat az italukkal, vidáman csatlakoztak a nőkhöz, és lelkesen csevegtek a másnapi tervekről, mert elképzelhetetlennek tartották, hogy az eső talán nem csillapodik.

– Erős ma este a szél – magyarázta Amersham –, biztosan elkergeti a felhőket.

Beatrice úgy gondolta, ez a megfigyelés arról árulkodik, hogy a férfi súlyosan félreértette az időjárás működését, de lord Skeffington és a fia egyetértettek. Nuneaton vikomt az ideális szélsebességen töprengett a felhők szétoszlatására, Mr. Otley pedig egy gangeszi útról mesélt, melyet roppant kellemetlenné tett a szélvihar.

Kesgrave herceg, aki semmiféle pontatlanság felett nem hunyt szemet a vacsora, a teázás vagy a reggeli alatt, nem mondott semmit. Beatrice ahelyett, hogy azt feltételezte volna, hogy a hírhedten tanult úr nem tudott semmit az elemekről, szórakozottságának tudta be hallgatását. Kék szeme általában tisztán, céltudatosan ragyogott, ekkor viszont szórakozott ködbe burkolózott.

Talán untatjuk, nevetett magában Beatrice. Meg is érdemelné, amiért olyan fárasztóan tudálékos volt egész nap.

Beatrice-t meglepte, hogy egy olyan magas rangú ember, mint ő, egyáltalán szükségét érzi, hogy kijavítson másokat. Ha hercegnő lenne, annyira lefoglalná a státuszával járó előnyök élvezete, hogy észre sem venne másokat. A napjait azzal töltené, hogy olyasmit csinál, amit élvez, mint az olvasás, a zongorázás, a hosszú séták, a konyhai alkalmazottak nyaggatása, hogy készítsenek újdonságszámba menő édességet, és új készségek elsajátítása, mint a kocsizás. Mindig is csodálta, mennyire értenek a kocsisok a lovakhoz, és feltételezte, hogy az efféle irányításgyakorlás csodálatos érzés lehet. Sajnos az ő tapasztalata lassú ügetésre korlátozódott az öreg gebéken, amelyek kedvetlenül legelésztek a Hyde-Clare istálló körül.

Kesgrave harminckét évesen nyilvánvalóan annyira hozzászokott már az előjogaihoz, hogy többé fel sem tűnt neki, ami további ellenszenvvel töltötte el Beatrice-t.

Mit keres egyáltalán itt, töprengett bosszúsan.

A többi vendégnek megvolt az oka, Nuneaton rokon volt, Otley-ék pedig azt remélték, hogy családtaggá válhatnak. Amersham jelenlétének célja az volt, hogy a Skeffington-örököst az ő birtokához kösse, mert a nagykorúsághoz közeledő férfiak nem akarhattak szövetséges nélküli száműzetésben élni vidéken. Vera néni célja azzal, hogy mindannyiukat Cumbriába hozta, a kíváncsiság és a kapzsiság egyvelege volt, és Beatrice-nek semmi kétsége nem volt afelől, hogy nagynénje éppannyira látni szerette volna régi barátja vidéki birtokát, mint amennyire meg akarta kaparintani a vagyont Florának.

A herceg jelenlétére viszont nem létezett egyszerű magyarázat, és Beatrice úgy érezte, mintha csak azért hívták volna meg, hogy őt idegesítse.

Természetesen ez a következtetés teljességgel ostoba volt, hiszen Beatrice Hyde-Clare nem volt olyan szinten, hogy bárki is őt akarja idegesíteni, és ez a tény sajnos még tovább idegesítette. Ugyan az efféle ingerlékenység abszurd volt egy olyan nőtől, aki régen beletörődött már, hogy egy senki, mégsem volt képes teljesen elfojtani, ahogy bosszúságát sem a herceg és az eső miatt.

Nem, gondolta át jobban, csak a herceg miatt.

Ha közelében lett volna egy lyoni kolbásszal teli edény, egyesével dobálta volna meg velük.

Hamarosan az urak érkezése után lady Skeffington bejelentette, hogy ő visszavonul, Beatrice pedig hálás volt, hogy lehetőséget kapott az este rövidre zárására, és ő is jó éjszakát kívánt. Az eseménytelen nap, tele végtelen fecsegéssel és teával, nagyon kimerítette, és arra számított, hogy amint a feje a párnára ér, azonnal álomba merül.

Órákkal később mégis ébren volt még.

Miután bárányokat számolt, bonyolult matematikai egyenleteket oldott meg fejben, és végigment minden Shakespeare-darab cselekményén – a komédiákon, a tragédiákon és a királydrámákon –, Beatrice lemondott a próbálkozásról. Kimászott az ágyból, gyertyát gyújtott, és sorra vette lehetőségeit az olvasásra. Előző este befejezte Townshend vikomt érdekfeszítő életrajzát, amely végrehajtotta a lehetetlent azáltal, hogy életében először vágyat ébresztett benne a petrezselyemtermesztésre. Hozott magával regényt is, A wakefieldi lelkészt, de furcsán kevés vágyat érzett az olvasására.

Annyira élvezte viszont az életrajzot, hogy újabbra vágyott, lehetőleg valami olyasmire, ami szintén a nagy-britanniai mezőgazdasági újításokról szól.

Különös kívánság volt ez, annyi biztos, de az extravagáns könyvtár, amit látott, a padlótól a plafonig könyvekkel teli polcokkal, biztosan képes kiszolgálni. Töprengve kimászott az ágyból, gyertyát gyújtott, majd odavitte az órához, hogy megnézze az időt. Majdnem két óra. Felfoghatatlannak találta, hogy már három órája próbál elaludni, de ott volt a bizonyíték.

Nyilvánvalóan hatékony megoldásra szorult.

Ahogy felvette a köntösét, próbálta kitalálni, ki lehet még ébren a házban, akivel összefuthat. Mr. Skeffington és a barátja, Amersham talán, hiszen előző éjszaka is sokáig fent voltak, brandyt iszogattak, és kártyáztak. Russell, aki hétpróbás gazembernek tartotta az idősebb férfiakat, szintén velük lehetett, bár az apja határozottan megtiltotta neki a szerencsejátékozást. Ha még mindig pikéznek, akkor biztosan ismét jól elrejtőztek a társalgóban, másik emeleten.

Otley-ékkal sem volt valószínű, hogy összefut, mert a család mindhárom tagja elengedhetetlennek tartotta a jó alvást Emily szépségéhez. Az édesanyja részletesen beavatta őket a filozófiájukba aznap a reggelinél, hogy megmagyarázza, miért keltek olyan későn a férjével.

– Mi nem a városi és nem is a vidéki napirendet követjük, csak az Otley-rendet – mondta, miközben a harmadik kockacukrot tette a teájába.

Így csak Nuneaton és Kesgrave maradt, gondolta, ahogy kinyitotta az ajtóját, és kilesett a tintafekete folyosóra a gyertyájával, de az egyedülálló férfiakat mind másik szárnyban szállásolták el. A folyosó természetesen üres volt, a padlószőnyeg pedig elég vastagnak tűnt ahhoz, hogy elfojtsa léptei zaját. Ha bárki még ébren lenne a szobájában, nem hallana semmit.

Csendesen haladt végig a folyosón a lépcsőig, aztán a lehető leggyorsabban sietett le a fokokon a sötétben. Az alján egy pillanatra megállt, hogy átgondolja az irányt. Ha jól emlékezett a ház alaprajzára, az előcsarnok északi végén állt, közel a zeneszobához, őladysége varrószobájához és a könyvtárhoz. Voltak hálótermek is az első emeleten, de a déli oldalon.

Beatrice maga elé tartotta a gyertyáját, hogy a lehető legtöbb fényt nyújtsa a sötétségben, és elindult a folyosón. A koromfeketeségben próbálta felidézni, hogy nézett ki nappali fényben. Vidáman, gondolta, tengerzöld szegélyekkel és a parkról készült tájképpel keleten.

Padlónyikorgást hallott, mire rettegésében kihagyott egy ütemet a szíve, de aztán rádöbbent, hogy ő okozta a zajt.

– Az istenért – mormolta halkan –, üres a folyosó. Ne tegyél már úgy, mintha soha nem járkáltál volna idegen házban, koromsötétben!

Valójában viszont tényleg nem tett még ilyet. Welldale House-ban rengeteg alkalommal járkált már éjszaka egyetlen gyertyával, de ott ismert minden laza padlódeszkát és repedést a falon.

Ez más volt.

Mégsem hagyhatta, hogy elszabaduljon a fantáziája. Semmi nem bujkált a sarkon, csak a szobalányok által otthagyott szöszgombolyagok.

Emlékezett rá, hogy a szoba valahol a folyosó közepénél található, ezért megállt félúton, majd felemelt gyertyával lépkedett a legközelebbi ajtóhoz, amelyet kinyitva megpillantotta Skeffingtonék lenyűgöző versenyzongorájának hatalmas árnyékát.

Nagyszerű, gondolta. Megtaláltam a zeneszobát.

Ez azt jelenti, hogy a könyvtár a folyosó másik oldalán található.

Gyertyáját a másik irányba emelte, és észrevette, hogy egy ajtó már nyitva áll, aztán belépett, és azonnal be is igazolódott: megtalálta a könyvtárat. A hatalmas szobába behatolt a hold gyenge fénye – talán Amersham grófjának szélelmélete mégis megállja a helyét – a magas, ívelt ablakokon át, és megvilágította a központi tér falait borító könyvespolcokat. Középen két pamlag állt egymás felé fordítva egy fényesre polírozott diófa kisasztal két oldalán. A bejárattól balra lépcső vezetett egy talpas könyvespolcokkal teli páholyba, ahol egy roppant hívogató olvasósarkot is berendeztek, és legszívesebben azonnal lekuporodott volna a karosszékbe.

A pompás helyiség izgatottá tette, mert bőven túltett a welldale-i könyvtáron, amely valójában csak egy újabb helyiség volt, ahol Vera néni teát szolgálhatott fel. Természetesen tartottak ott könyveket, több jelentős első kiadást is, de nem volt olyan bőséges, mint Lakeview Hallé. Az ottani gyűjtemény, az elmúlt száz év irodalmának gyenge választéka, ehhez képest szegényesnek tűnt, egyetlen pohár víznek a tenger mellett.

Biztosra vette, hogy itt megtalálhatja, amit keres.

Vajon hol lehetnek az életrajzok?

Az első részleg, amelyet megvizsgált, tizennyolcadik századi regényeket tartalmazott, és ugyan csodálta Samuel Richardsont és Jonathan Swiftet, sietősen ment tovább a következő polchoz. Elolvasta a gerinceket: Elveszett paradicsom… Clèves hercegnő… Don Quijote… Aztán John Donne, George Herbert, Robert Herrick, Ben Jonson, Henry King.

Észrevette, hogy a földszinten csak fikciót és költészetet tárolnak, ezért felmászott a lépcsőn a második emeletre, majd nekiállt tanulmányozni a polcokat: földrajz, vallás, történelem. Minél mélyebbre merészkedett a sorok között, annál sötétebb volt, mert a polcok eltakarták a holdfényt. Felemelte a gyertyát, hogy elolvassa a szakaszjelzőt – egyiptológia –, aztán befordult a sarkon, és megbotlott valamiben, ami olyan kemény volt, hogy megsérült tőle a lábfeje a papucsán keresztül is.

Meglepetten kapott levegő után, és a hirtelen légáramlattól kialudt a gyertyája.

Nagyszerű, gondolta, és lehajolt megfogni a vétkes tárgyat. Hideg, kemény, fémes, hosszú tárgy volt.

Gyertyatartó?

Komolyan?

Ki lenne olyan óvatlan, hogy az út közepén hagy egy gyertyatartót? Alig hitte el, hogy lady Skeffington ilyen hanyag szolgálókat alkalmazna.

Ahogy ujját a szárára kulcsolta, valami ragacsosat érzett. Talán lekvárt? Próbálta jobban megnézni az anyagot a sötétben. Ámbár hiába tette az elfújt gyertyájával és a sorba nem bejutó, gyenge holdfényben.

Beatrice, szórakozottan a ragacs furcsa ismerősségétől – talán bodzalekvár –, a sor vége felé sietett, ahol a hatalmas ablakokból szivárványos ragyogás áradt be, halványan, de tündöklően. Amint kilépett a polcok közül, elfordult a sarkon, és ott a hold erős fényében, homlokába hulló, aranyszín loknikkal állt, lehajtott fejjel Kesgrave herceg.

Mr. Otley holtteste felett.

Második fejezet

Ne sikíts! Ne sikíts!

Beatrice magában mantrázta ezeket a szavakat, ahogy ezernyi vágtázó lóként kalapáló szívvel bámulta a halott férfit az ismerős smaragdzöld mellényben. A hasán feküdt, orra a szőnyegbe fúródott, tarkóját pedig vér áztatta a koponyája hátulján tátongó lyukból, amelyet…

Te jó ég!

A gyertyatartót markoló keze hirtelen elgyengült, ahogy feltámadt benne a szörnyülködés, és leejtette a fegyvert, amely véget vetett szegény Mr. Otley életének. Puffanással ért földet, hangos, visszhangzó, csattanó robajjal, gondolta rettegve Beatrice, a herceg pedig felemelte a fejét.

– Ön! – kapott levegő után a férfi döbbenten.

Igen, én, gondolta Beatrice rémisztő felismeréssel, vagyok a tanúja gaztettének.

Vajon mit tesz majd vele? Őt is fejbe veri, mint a fűszerkereskedőt? Megfojtja? Agyoncsapja egy könyvvel?

Megtehetett vele bármit, amit csak óhajt, hiszen majdnem egy teljes fejjel magasabb volt nála, jól kidolgozott izmokkal. Az a rengeteg ökölvívással töltött délután John Jacksonnal, mint egy igazi korinthuszi, tökéletesen alkalmassá tette arra, hogy kipréselje belőle az életet.

Vajon mit csinál majd a testével? A könyvtárban hagyja, hogy egy cselédlány vagy lakáj találja meg? Elássa a parkban? A tóba hajítja, hogy a családja soha ne tudja meg, mi történt vele? Vajon tesz a kezébe egy hamisított üzenetet, amelyben azt írja, hogy örökre elhagyja Hyde-Clare-éket, és a kontinensen vagy Amerikában próbál szerencsét?

Vajon Vera néni elhinne efféle badarságot? Beatrice az elmúlt húsz évben határozottan soha nem tette tanúbizonyságát annak, hogy olyan bátor lenne, hogy egy ilyen mese hihetővé váljon. A legtávolabbi hely, ahova egyedül merészkedett, sussexi birtokuk északi határa volt, és akkor is csak…

Fuss, te bolond! Lökd fel a polcokat! Sikíts!

Tudta, hogy valamit tennie kell, de csak állt ott, a rettegéstől kővé dermedve, mint egy vágóhídon várakozó bárány.

Viszlát, kegyetlen világ!

– Egy tapodtat se! – parancsolt rá Kesgrave.

Micsoda irónia! Beatrice-nak nevethetnékje támadt.

Csakhogy félelme olyan átható volt, hogy még ezt a nyomorult választ sem sikerült magából kipréselnie, és erre a gondolatra visszataszítónak találta saját haszontalanságát. A nénikéjével töltött két évtizedtől tényleg engedelmes lett, de azért ha az élete forog kockán, csak képes lesz összeszedni a bátorságát egy válaszhoz!

Egyetlen tiltakozó szót, az istenért!

És ez az érzés – a gyomorforgató félelem, hogy utolsó érzése az lesz, hogy megveti saját fantáziátlan gyávaságát – késztette végül cselekvésre. Gyorsan lenyúlt a gyertyatartóért, aztán fenyegetően feltartotta, és így szólt:

– Önnek egy tapodtat se!

Olyan gyengén szólt a hangja… Ha ő állna magával szemben gyilkos hercegként, vidáman kacagna, mielőtt szörnyű károkat okoz a testén, de még magasabbra emelte a gyertyatartót, amely megcsillant a holdfényben.

– Nem ölhet meg engem is – mondta biztatóan határozott hangon, és abban a pillanatban úgy is érezte, ahogy mondta. Nem halhat meg ott, egy üres könyvtárban, Cumbria egyik csendes zugában, az éjszaka közepén.

A herceg viszont nem hallotta, mert ugyanabban a pillanatban szólalt meg:

– Engem is meg fog ölni?

Ugyan szavainak semmi értelme nem volt, Beatrice-t még jobban megdöbbentette a hangneme, az azt átszövő tréfás és hitetlenkedő stílus. Egyszerűen képtelen volt elhinni, hogy a lány képes lehet ugyanolyan hatékonyan bánni az eszközzel, mint ő, és a feltételezéstől Bea azonnal mérges lett. Önhittsége őrjítő volt. Miért ennyire biztos a dolgában? Mert Beatrice mind méretében, mind termetében alatta állt, ráadásul egy senki volt, fontos ismeretségek nélkül, csekély számú kapcsolattal, míg ő a nagy hatalmú, tekintélyt parancsoló herceg, aki minden létező előjoggal rendelkezett? A fenébe a felfuvalkodott, pökhendi, elbizakodott…

Aztán meghallotta a szavai jelentését is, nem csupán a hangnemét.

Azt mondta: is.

Ezt meg hogy értette?

Kit ölt még meg?

Lepillantott Mr. Otley testére, a füléből még mindig folyó vérre, aztán új keletű rémülettel nézett fel a hercegre.

Nem hihette komolyan azt, hogy ő tette… hogy ő képes lenne…

– Nem én tettem – mondta neki.

Ismét egyszerre szólaltak meg, Kesgrave az övéhez nagyon hasonló tagadást közölt.

Beatrice rögtön tudta, hogy ez csapda. A herceg próbálta összezavarni, hogy ártalmatlanná tegye, és győzedelmeskedjen felette. Tényleg olyan agyalágyultnak hitte, hogy bedől egy ilyen ócska trükknek?

Beatrice szorosabban fogta a gyertyatartót.

A mozdulat láttán Kesgrave elvigyorodott, és a fejét ingatta.

– Megértem az óvatosságát, Miss Hyde-Clare, hiszen pont ugyanannyira terhelő a helyzet mindkettőnkre nézve. Én találtam meg a holttestet, a fegyvert viszont kegyed. Nincs több oka hinni az ártatlanságomban, mint nekem kegyedében, de én racionális személy vagyok, és a bizonyítékok láttán képes vagyok arra a logikus következtetésre jutni, hogy nem kegyed felelős Otley sajnálatos helyzetéért. – Nyugodtan és egyenletesen beszélt, mintha attól tartott volna, felzaklatja a királyi állatkert vadállatait. – Bízom benne, hogy kegyed is racionális személy, aki megvizsgálja a bizonyítékokat, és szintén arra a következtetésre jut, hogy én sem lehetek felelős.

Mivel Beatrice nem volt sem a londoni Tower leopárdja, sem a grizzlyje, megsértette a hangnem.

– Bizonyíték? – kérdezte félrebillentett fejjel.

– Kesgrave herceg vagyok – mondta egyszerűen.

Beatrice-nek nevethetnékje támadt, ugyanis a rangját felhozni ártatlansága bizonyítékaképp, volt az egyik legabszurdabb dolog, amit valaha hallott. Képzeljük csak el, hogy valaki azt képzeli, személye önmagában bizonyítja alapvető tisztességét. Nem engedett azonban a kísértésnek, hiszen a komolytalanság roppant illetlenül hatott volna ebben a helyzetben, és tudta, hogy értelmezné a herceg – annak jeléül, hogy csupán egy gyenge nő, aki képtelen elviselni a helyzet terhét. Biztosra vette, hogy a férfi eleve rossz véleménnyel van róla, és őszintén kételkedett benne, hogy a herceg bárkit az ő neméből ténylegesen racionálisnak találna.

– Könyvet kerestem – mondta magyarázatképp jelenlétére a sötét helyiségben. – Órákon át nem sikerült elaludnom, ezért lejöttem új olvasnivalót keresni. Hoztam magammal olvasnivalót, A wakefieldi lelkészt, de nem igazán volt kedvem azt olvasni, mert a lesüllyedt család története nem illet a hangulatomhoz. Önéletrajzhoz volt kedvem, és úgy éreztem, hogy egy ilyen jól felszerelt könyvtárban biztosan megtalálom, amit keresek.

Ha a herceget bosszantotta is, hogy jelentősége nem volt elég ahhoz, hogy felmentse őt a vád alól, semmivel nem utalt rá, csak azt mondta:

– Én is olvasnivalót kerestem.

Homályos válasza nem volt éppen megnyugtató. Beatrice a lehető legtöbb részlettel együtt tálalta a tényt, hogy hihetővé tegye állítását.

– Pontosan mit vagy kitől?

– Sir Philip Sidney-től – jött az azonnali felelet.

Válaszának sebessége biztató volt, a tartalmától viszont ijedten szorult össze a lány szíve.

– A költészet az első szinten van – mondta vádlóan – a regényekkel és a novelláskötetekkel.

– A költészet védelme – tisztázta a férfi. – Az irodalomkritika ezen a szinten van, a jogi szövegek és a kertészet mellett.

Beatrice szívesen megnyugodott volna válaszának pontosságától, mert pontosan erre várt, de nem ismerte eléggé a könyvtár felépítését ahhoz, hogy tudja, igazat mondott-e. Egy okos gyilkos magabiztosan nyilatkozna a tényektől függetlenül.

A herceg érezte Beatrice habozását, ezért felcsattant:

– Drága Miss Hyde-Clare, azért voltam eddig türelmes önnel, mert sokk érte, és jogos a gyanakvása, de túlságosan próbára teszi a béketűrésemet. Miféle okom lehetne nekem a bűntény elkövetésére? Nemcsak hogy semmi közös ügyletem nem lehet egy nagyzoló kenti nábobbal, de érdekeltségem vagy kapcsolatom sem igen vele. A puszta utalás is arra, hogy azzal fáradnék, hogy elvegyem az életét, amikor csak annyit kellene tennem, hogy letöröm a szarvát, éppoly nevetséges, mint amilyen sértő. Megköszönném, ha felmentene bárminemű gyalázatos vád alól, és inkább a fontosabb kérdésre összpontosítanánk, mégpedig hogy ki a valódi felelőse ennek a szörnyűségnek.

Kiváló leteremtés volt – éles és lekezelő, pontosan elég bosszankodással, hogy jelezze, mennyire méltóságon aluli már az is, hogy foglalkoznia kell vele –, és mielőtt Bea megtalálta Mr. Otley élettelen testét, annak lehetősége, hogy ilyen hercegi keserűség címzettje lesz, jobban megijesztette volna, mint az, hogy egy gyilkos társaságában kell lennie. A félelem viszont bátorrá tette, a bátorsággal pedig együtt járt a felismerés, hogy nincs mit vesztenie. Az életén kívül semmit nem kockáztatott, és ha Kesgrave herceg a szezon gúnytárgyává akarja tenni, hát próbálja csak meg! Kételkedett viszont abban, hogy nagyobb kárt tehetne, mint Miss Brougham azzal, hogy szürkének titulálta. Felszegett állal így szólt hát:

– Sajnálom, ha a főméltóságú úrnak kellemetlenséget jelent törődni a biztonságommal. Természetesen, ha az ön kényelme fontosabb, mint az én nyugalmam.

Ha Kesgrave-et meg is lepte az, hogy az üres könyvtárban találta meg, kezében a gyilkos fegyverrel, az teljesen megdöbbentette, hogy ilyen nyers szarkazmus címzettjévé vált. Hogy merészel az a kevés kapcsolattal rendelkező, félénk kis rászoruló ilyen kevés tisztelettel bánni vele!

Nem, gondolta a saját merészségétől meglepett Beatrice, a herceg nem tudhat eleget róla ahhoz, hogy tisztában legyen vele, hogy a szülei már rég meghaltak, azóta pedig csak nagynénje és nagybátyja könyörületére bízhatja magát. Csak azt tudhatta, hogy semmit nem kell tudnia.

– Rendben van, Miss Hyde-Clare – mondta gúnyos mosollyal a herceg –, legyen olyan kedves, és mondja el, hogy nyugtathatom meg, hogy ne bámuljon tovább úgy rám, mintha másodpercek kérdése lenne csupán, hogy szorongatni kezdjem a torkát. Állok rendelkezésére.

Hát, ebben erősen kételkedett.

Mindazonáltal eltöprengett a felkérésen és azon, hogy mibe kerülne meggyőzni őt arról, hogy a férfi minden kétséget kizárólag ártatlan. Őszintén szólva elismerte, hogy módfelett csekély esélye volt annak, hogy a herceg gyilkosságra adná a fejét, hiszen megvolt mindene, amire csak egy úriember igényt tarthatott: rang, vagyon, jó kiállás, a társai tisztelete. De az, hogy valami valószínűtlen, még nem tette lehetetlenné. Vajon Mr. Otley megtudhatott olyasmit a hercegről, ami miatt Kesgrave kénytelen volt a lehető legradikálisabb módon megszüntetni a fenyegetést? Igen, természetesen. Akinek ilyen tökéletesen gúnyos a vigyora, azt nyilvánvalóan kevéssé érdekli a többiek kényelme és érdekei. Hogy Beatrice tényleg ezt tartotta-e valószínűnek? Nem, nem ezt. Legfeljebb azt tudta elképzelni a hercegről, hogy pimaszul a hasznára fordítja a botrányt, akármi is lenne az, és Mr. Otley-t saját meggondolatlan fecsegésének áldozatává teszi.

Bea nagyot sóhajtott, és érezte, ahogy csökken a félelme.

De továbbra is erősen markolta a gyertyatartót, ahogy lenézett Mr. Otley behorpadt koponyájának borzasztó látványára. Mivel már nem féltette a saját életét, rátelepedett az erős szomorúság az életért, amelyet ilyen kegyetlenül vettek el. Ő maga nem találkozott sokszor a férfival, leszámítva egy rövid beszélgetést teázás közben előtte nap, amely éppoly kellemes volt, mint amilyen rövid, de szeretett apa és férj volt, megbecsült úriember, akinek indiai sikereiről gyakran áhítatos stílusban beszéltek. Hiányozni fog erről a világról.

Mivel Beatrice tisztában volt vele, milyen mélyen érinti majd a családját az elvesztése, úgy döntött, nem lenne értelme felébresztenie őket az éjszaka közepén, hogy tájékoztassák őket a tragédiáról. Életük hátralévő részében gyászolhatják a szerettüket, megérdemelnek egy utolsó békés éjszakát.