G.F. Severa

A Kupola alatt

Kisregény

„A hullámokon, a nagy hullámzásnál

jó megkísérteni a sorsot.

A cél a tömeg megmentése,

jutalom a halál.”

Louise Michel, Testvéreimnek

Versailles-i börtön, 1871.

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © G.F. Severa

Copyright © Fodor Gyöngyi

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-025-4

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

1. A Nyár Földje

Amikor kimegyek a szobából, még mindig álmos vagyok, és semmi kedvem sincs lemenni a fürdőszobába, hogy megmossam az arcomat. Ma reggel úgy érzem, a lábaim nehezebbek, a fejem tele van gondolatokkal.

Éjszaka megint álmodtam.

Ahogy lépésről lépésre haladok a hosszú lépcsőn, próbálok visszaemlékezni, de nem tudom felidézni a képeket. A Nyár Földjén nincs helye a képzeletnek. Amikor a fürdőszobába érek, látom, hogy nincs sorban állás, és ez furcsa, mert általában ebben az órában az összes Munkásnő az ajtó előtt várakozik. Mi történt, hogy nincs itt senki? Nézem a digitális órát a bejárat melletti oszlopon, 7:57-et mutat.

Hihetetlenül késő van. Nyolc órakor szorosan becsukódik az ajtó, ami azt eredményezheti, hogy bezárnak a Közösségen belül, ami veszélyes. Véletlenül láttam, hogy két Munkásnő bennragadt, s szinte azonnal megérkeztek a Tavasziak, és elvitték őket. Soha többé nem láttam egyiküket sem, helyükre újak érkeztek.

Feladom. Nincs időm mosakodásra, visszarohanok a szobába, felkapom a munkatáskámat, gyorsan belenézek, hogy megbizonyosodjak arról, minden dolog benne van-e: az igazolványom, a kesztyűm, a kistükröm. Ez utóbbi nem tartozik a Tavasziak által előírt anyagok közé. A tíznaponta megrendezett vásárok egyikén sikerült hozzájutnom.

Ma a Harmadik Nap van, még hét kell, mire újra meglátogathatom, és feltúrhatom azokat a szeméthegyeket, amelyekre a többi Munkásnő rá sem néz. A tükör kerek és nem túl nagy, belefér a tenyerembe, így könnyen el tudom rejteni mások elől. A vásári bódé, ahol találtam, a drágábbak közé tartozik: mosószereket, olajat, egyéb tisztítószereket árul a Nyári Szekció számára.

Mielőtt elhagynám a hatalmas szobát, felveszem a violaszínű egyenruhát, és még egyszer megnézem a sarkomat. A szoba téglalap alakú, ágyak hosszú sora megy egyik faltól a másikig. Szerencsémre a Tavasziak által kijelölt helyem az egyik sor végén található a szoba sarkában, így két falam van. A Tizedik Napi Vásárban találtam néhány vékonyhegyű, fekete filctollat, és az öt évben, amióta itt vagyok, sikerült telerajzolnom az ágyam körül a falakat. Fekete tintafürtök borostyánként futnak rajta, néhány rajz az ágy alá nyúlik, a padlót érő, rendetlen lepedőktől elrejtve. Ezerféle levelet rajzoltam meg, amit az utcán látok, de a nevüket nem ismerem. Közöttük megbújik egy apró felirat: Nathalie, a nevem.

Fogom a munkatáskámat, és lerohanok a folyosóra. Indulás előtt még egyszer ránézek az órára: 7:59. Becsukom magam mögött az ajtót, és éles zajt hallok belülről. Nyolc óra van, ma estig zárva marad. Megkönnyebbülten felsóhajtok, mert nem maradtam belül. Rohanok, hogy elérjem a Gyárba tartó autóbuszt.

Miközben a futószalag előtt várok, hogy megérkezzen a munkadarab, amin dolgoznom kell, folyamatosan próbálok visszaemlékezni az éjszakai álmomra. Öt éve élek a Nyár Földjén, de még annyi mindennel nem tudok megbarátkozni, mindenekelőtt a képzelet teljes hiányával. Ezért is vált létfontosságúvá számomra az álmokra való emlékezés. Amikor először említettem Lilinek, azt mondta, hogy én vagyok az egyetlen, aki álmodik. Ettől a képességtől különlegesnek érzem magam a többi Munkásnőhöz képest, de ugyanakkor kicsit kellemetlen is tudni azt, hogy én vagyok az egyetlen, aki kilóg a sorból.

Megérkezik a futószalagon a kéz, amire várok, és amint elém kerül, a szalag megáll. Negyvenöt másodpercem van a munkám elvégzésére. Megfogom a szilikonból és fémből készült kezet, egyenként behajtom az ujjakat, majd elvágom az öt kék színű kábelt, amelyek a csuklónál kilógnak, és csak a sárga színűt hagyom sértetlenül.

Néha azon kapom magam, hogy Lilit bámulom, és arra gondolok, hogy ő az egyetlen barátom itt. Hirtelen álomképek jelennek meg a fejemben az éjszaka látottakból: egy nagy, négyzet alakú ágy a szoba közepén, a vastag függönyök vöröses árnyalatot kölcsönöztek a falaknak. Jeges szél vett körül, remegtem, fogaim vacogtak egy ismeretlen félelem szorításában, és megpróbáltam felébredni ebből az álomból.

Soha nem láttam még ilyen környezetet a Közösségben, nem hiszem, hogy tényleg létezik, még ha egy pillanatra azt is gondolom, hogy ez egy olyan hely lehet, ahová még nem engedtek be. A Nyár Földjén csak egyetlen ilyen hely van, a Harmadik Napi Szoba, ott még nem jártam. Visszatekintve ezekre a képekre borzongás fut végig a hátamon, és már-már az a benyomásom, mintha egy szörnyű esemény közeledne felém. Amikor egy újabb kéz áll meg a munkaállomásom előtt, annyira elragadnak a gondolataim, hogy nincs időm elvágni az ötödik kék szálat, mert a futószalag elindul. A fogóval a kezemben gyorsan előre futok, hogy elérjem a protézist, ami megállíthatatlanul halad a következő fázisról gondoskodó Munkásnő felé. Amikor sikerül utolérnem, gyorsan elvágom a még kilógó kék szálat, és visszamegyek a helyemre. Lili felém fordul, és intőn néz rám. Rámosolygok, összeszedem magamat, és munkámra koncentrálva várom a következő kezet.

A számunkra biztosított ebédszünet egy óra. A violaszínű egyenruhánkat nem vehetjük le, csupán csak a szájmaszkot, ami után felszabadultabban lélegzek. A tárgyak között, amiket a Tavasziak adnak nekünk, van egy kis konyharuha is. Soha nem értettem a valódi hasznát, a műszak végén a homlokomat gyöngyöző verejték letörlésére használom.

A Nyár Földjén az éjszakákat kivéve, szinte mindig lesüt a nap a Gyár fém tetejére, így a levegő elég meleg, gyakran belélegezhetetlen, és olyan benyomást kelt, mintha állandóan párás lenne. A futószalagos helyiségben nincsenek ablakok, csak a mennyezetre erősített, hosszú neonlámpák adnak fényt, ami visszaverődik a szürke linóleum padlón.

Minden nap ugyanaz, minden nap ugyanazok a feladatok, ugyanazok a gesztusok, semmi meglepetés. Nem valószínű, hogy valami váratlan történik.

Sorba állok az ételadagért, ugyanazért a hideg, ragacsos rizsért, amit minden nap eszünk, és egy zöld, sűrű ivófolyadékért, aminek az összetevőit nem tudom. A kiszolgáló Munkásnőknek ugyanolyan az egyenruhájuk, mint a miénk, ugyanaz a violaszín, ami szinte virít a menza szürke falai között. Amikor idekerültem, többször eltöprengtem azon, vajon mit csinálnak, amikor nem szolgálnak fel nekünk. Aztán egyszer évekkel ezelőtt, amikor korán megérkeztem a Gyárba, bekukucskáltam a menza résnyire nyitott ajtaján. A felszolgálók mozdulatlanul álltak a kiszolgáló pultoknál, és pislogás nélkül meredtek maguk elé. Ez a látvány eléggé megzavart, és több éjszakán át azon kaptam magam, hogy álmomban újra látom őket. Amikor Lilinek elárultam, hogy a menzán látott mozdulatlanságról álmodom, ő azt felelte, még soha senki sem álmodott a Közösségben, és kérte, meséljek róla.

Jólesett Lili őszinte érdeklődése, és ezen a helyen a beszélgetés egyszerre jelent lehetőséget az időtöltésre. Úgy érzem, hogy megfulladok ebben a környezetben, ahol nincs lehetőség arra, hogy különbözzünk egymástól.

Valami újat és mást akarok csinálni! Nem értem, hogy más Munkásnők miért nem érzik ugyanezt. Talán ők is ápolnak magukban egy elmondhatatlan érzést, egy vágyat, akár csak én?

A Nyár Földjén tilosak az érzések, nem beszélnek róla, de engem egyre inkább hatalmába kerít a vágy, hogy elhagyjam ezeket a mindig egyforma napokat, hogy máshol éljek, ahol nem betanult rutinból történik minden. Itt mindent ellenőriznek, és semmit sem engednek.

Gyakran elgondolkodom azon, hogy vajon a Tél Földjén is, ahol az Anyák élnek, ugyanazokat a napi ritmusokat kell-e betartaniuk?

Még soha sem jártam ott, és hiába kérdezem Lilit, ő sem tudja megmondani. Csak annyit tud ő is, hogy a Négy Évszak Földjén minden szekciónak megvan a maga rendeltetése.

Látom Lilit pár méterre előttem a sorban. Éppen a ragacsos rizst szolgálják fel neki.

– Lili! – hangosan kiáltok, mire a menzán lévő összes Munkásnő megfordul, és rám néznek. – 0220 - javítom ki magamat, és úgy tűnik, minden visszatér a régi kerékvágásba. A kiszolgálók közül valaki mormol valamit, de aztán hamarosan folytatja a szomorú ebéd készítését.

Lili a tálcával a kezében vár rám. Amikor odaérek mellé, kicsit mérgesen azt mondja:

– Tudod, hogy nem hívhatsz így!– tekintete szigorú, de már megszoktam éppen úgy, mint a kissé távolságtartó modorát.

Tisztában vagyok vele, hogy kettőnk kapcsolata nem igazi barátság, inkább úgy mondanám, hogy közelség. Cseveghetek vele, és ez pillanatnyilag elég, főleg azért, mert tudom, hogy ő az egyetlen, akivel beszélgethetek.

– Igen. Bocsánat. Csak el akarom mondani, hogy újra álmodtam. Ma este találkozhatunk, és akkor elmesélem neked, amire vissza tudok emlékezni.

– Ma este nem tudok – mondja a szokásos hangnemében, ami mindig bosszantónak tűnik. – Holnap.

– Holnap van a születésnapom, szeretnék valamit csinálni – mondom neki arra gondolva, hogy nem is tudom, honnan jött az ötlet.

– Valamit születésnapra? – kérdezi tőlem zavartan.

– Igen, valamit. Hol leszel ma este?

– A Harmadik Napi Szobában – feleli röviden.

Egy pillanatig azon gondolkodom, mit válaszoljak, végül azt mondom:

– Beszélnem kell veled az álmomról! Meg kell hallgatnod!

– Rendben. Akkor holnap.

Tudom, hogy azoknak a Munkásnőknek tilos a Harmadik Napi Szobába menni, akiket nem hívnak. Több Harmadik Napi Szoba van a Nyári szekcióban a gyárnegyeden kívül, de még mindig nem ismerem a funkciójukat, mivel engem soha nem hívtak, és tekintettel a céljukat körülvevő titokzatosságra, mindig tartózkodtam a kérdések feltevésétől, mert tartottam a Tavasziak büntetésétől.

Lilivel elmegyünk, és leülünk egy üres asztalhoz egymás mellé. A másik négy széken még nem ül senki, de gyorsan megtelnek azok is, és a beszélgetésre szánt időm ezzel véget is ér.

Munka után visszatérőben a Közösségbe, kinézek a Munkásnőkkel teli busz ablakán, és egyhangúan nézem a tájat. Időnként valamelyikük megjegyzi, hogy ma is milyen meleg volt, vagy a zöld folyadék rendkívül frissítően hatott, hogy egyre rövidülnek a nappalok. Mindez csak üres fecsegés, érték nélkül. Az sem igaz, hogy egyre rövidülnek a nappalok, mert mindig egyforma hosszúak, mint minden nap itt a Nyár Földjén.

Az autóbusz átkel a városon, és visszavisz bennünket a különböző Közösségekbe. Az, amelyikhez tartozom, egy enyhén emelkedő út végén található, és az út mellett lombos zöld fák sorakoznak. Némelyiken még gyümölcs is terem, madarak repkednek az ágak között, s a melegben kissé megkókadt fű felett színes pillangók sietve repkednek, hogy aztán megpihenhessenek az árnyékban lévő virágokon.

A Gyáron kívül a Nyár Földje csodálatos!

Egy nap szeretném szabadon bejárni, hogy felfedezzem a természet csodáit, az állatokat, a madarakat, a virágokat. A központi sugárút végében csodálatos kajszibarack liget terül el. Egyszer, a Tizedik Napon, óvatosan eltávolodtam a vásári bódéktól, hogy egy kicsi ideig a fák között kószáljak. Az illatos fák árnyékától védett föld nedvesebbnek tűnt a gyökerek körül. A levelek között itt-ott megbújt néhány sárga apró termés, amely a nyár meleg fényét tükrözte vissza a bársonyos és puha héjon. A fák koronái szélesen szétterülnek az ég felé, kócos ágai mintha megfeszültek volna, hogy elérjék a következő fát. Mintha meg akarnák egymást érinteni.

Azóta már többször is jártam a ligetben, bár a látogatásaim nagyon rövidek voltak. A sötét fatörzsek simogatása olyan melegséget adott a szívembe, amely nélkül már nem tudok meglenni. Azon a helyen, abban a néhány pillanatban szabadnak éreztem magamat, és új, intenzív érzések átélésétől libabőrös lettem.

Amikor visszatérünk a Közösségbe, a bejárati ajtó előtt állva várakozunk, amely pontban este kilenc órakor automatikusan kinyílik. Bejutva az épületbe azonnal a fürdőszobába vezető folyosón találjuk magunkat, ahonnan felfelé vezet a lépcső a nagy százágyas szobába. Levetjük az egyenruhát, utána beszélgethetünk, megmosakodhatunk, de valahogy nem igazán tudom élvezni ezt a szabadságot.

Van a szobában pár kisebb képernyő a falon, de csak minden Második Nap este jelenik meg rajta egy kiírás, azoknak a Munkásnőknek a nyilvántartási számával, akiknek másnap a Harmadik Napi Szobába kell menni.

Amint kialszik a fény, a Munkásnők elalszanak, kivéve a kiválasztottakat. A fürdőszoba előtti kis helyiségben található különleges ruhákat kell magukra venni, és abban kell megjelenniük a Harmadik Napi Szobák egyikében, a Közösségen kívül.

Amikor ma este kialszanak a lámpák, megpillantom Lilit, amint a többi kiválasztottal együtt mennek le a lépcsőn. Anélkül, hogy túl sokat gondolkodnék, a kíváncsiságtól hajtva kihasználom a helyzetet.

Elhatározom, hogy a saját szememmel akarom látni, mi történik ott.

2. A Harmadik Napi Szoba

Az éjszaka folyamán a Nyári Szekcióban olyan a sötétség, hogy egy pillanatra elvesztem a tájékozódásomat, és olyan érzésem támad, mintha szilárd sötétségben mozognék.

A legteljesebb feketébe burkolózva követem Lilit, aki soha nem néz hátra, hiszen nincs mitől tartania, magassarkújának hangja ütemesen koppan a betonon. Az utcán nincs senki, csak a száz méterenként elhelyezett gyér fényű lámpák világítanak.

Először látom az éjszakát, mely megrémít, és ugyanakkor lenyűgöz. Amíg Lili és a többiek sétálnak, megbabonázva figyelem, hogy mozgásuk tökéletesen szinkronban van, mindannyian ugyanolyan ruhát és ugyanolyan cipőt viselnek, a lépéseik hossza is azonos. Nem tudom levenni a szemem a csípőjükről, amelyek egyszerre mozognak. Hirtelen elválnak, különböző utakra fordulnak, és egy pillanatra szem elől tévesztem a barátomat, s az jár az eszemben, honnan tudták, hogy melyiküknek merre kell folytatni az utat, hiszen az soha nem jelenik meg a képernyőn, hogy kinek melyik Harmadik Napi Szobába kell mennie.

Pár pillanattal később Lili egy lámpa alatt halad el, felismerem, de hülyének érzem magam, amiért összekevertem a többiekkel. Olyan érzés van bennem, mintha elárultam volna. Én soha nem szeretném, ha Lili egynek tartana a sok közül! Azért hordom mindig magammal a tükröt, hogy lássam az arcomat, és bármennyire is nevetségesnek tűnik, időről időre garanciát ad arra, hogy nem változtam meg. A többi Munkásnőnek nagyon hasonló az arca, és gyakran arra gondolok, hogy egy bizonyos ponton mindannyian egyformák leszünk, s ha valaki ránk néz, már az arcunk elárulja, hogy a Nyár Földjének melyik Közösségéhez tartozunk.