Alex Schulman

Az állomás

részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Alex Schulman: Malma Station

Copyright © Alex Schulman 2022
Published by agreement with Ahlander Agency

© Athenaeum Kiadó, 2023
Hungarian translation © Papolczy Péter, 2023

Minden jog fenntartva.

A kiadó köszönetét fejezi ki
a Svéd Művészeti Tanácsnak (Kulturrådet)
a fordítás anyagi támogatásáért.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 370 4

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Szerkesztette: Melo Eszter
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Amandának

„Oh no love! you’re not alone

You’re watching yourself but you’re too unfair

You got your head all tangled up
but if I could only make you care

Oh no love! you’re not alone”

– Részlet David Bowie Rock ’n’ Roll Suicide

című dalszövegéből

Első fejezet Harriet

Az apja árnyékában áll a peronon, és nézi, ahogy a férfi hunyorog a laposan beeső reggeli napfényben. Várnak. Harriet az ingerültség jeleit keresi apja tekintetében és mozdulataiban. Ma különösen éber, mert miatta utaznak, és ettől lekötelezve érzi magát. Az apja miatta áll most ott, ő a felelős a hőségért, a kora reggelért, a késve érkező vonatért, ő felel mindenért, amit mostantól el kell viselnie az apjának, aki viszont hallgat. Lehetetlen rajta kiigazodni.

Az aszfalt forrósága a cipő talpán át is érződik. Harriet teljesen feketébe öltözött – temetésre így szokás. Az apja fotóstáskája az ő vállára van akasztva, nem teszi le a földre. Még akkor sem, amikor kiderül, hogy a vonat késik, és egy darabig még várniuk kell. A táskában lencsék vannak, összértékük több ezer korona. Tudja, hogy a felszerelés fontos az apjának.

Azt is tudja, hogy a saját jövőjét cipeli a vállán. Egy nap mindent ő örököl majd, és valahányszor az apja ezt elmondja neki, mintha teher nehezedne rá. Az apja hetente karbantartást végez a felszerelésen, és ilyenkor Harrietnek is mindig jelen kell lennie. A konyhai lámpa citromsárga fénye alatt ülnek, az apja egymás mellé kipakolja a lencséket a konyhaasztalra, és időnként átnyújtja az egyiket a lányának, hadd érezze a kezében.

– Nézd csak meg ezt a havert! – mondja.

És Harriet emelgeti a méretes, nehéz lencsét, ami lehúzza a kezét.

– És ezt nézd! – mondja az apja, és ad neki egy másikat. – Nézz csak bele a haverbe!

Apu gyakran nevez ezt-azt „havernek”.

Főleg olyan holmikat, amelyeket ő vásárolt, és féltő gonddal őriz, de másféléket is. Például van, hogy hirtelen megáll az autóval, ha meglát egy őzet, és rámutat: „Nézd azt a havert.” Az erdőben kidőlt fa is lehet haver, ha nagy fáról van szó. De leginkább vagyontárgyakat illet ezzel a névvel, és nem is csak a saját tulajdonát, nagyvonalúan dicséri mások holmiját is. Például füttyent az autóban, ha egy Porsche mögé kerül. „Ezt a havert nézd!” Kedves vonás, olyankor szereti az apját.

Apu talán szívesen leülne? Harriet keresgél a szemével, de a padok már mind foglaltak, az emberek röhejesen festenek, ahogy egymás mellett nyújtogatják a nyakukat, nyugtalankodva figyelik, van-e jele a vonatnak, de az csak nem akar jönni. Egy kalauz siet át a peronon, és valaki megkérdezi, mi történik, mire a férfi csak a vágányok felé int, mintha a válasz valahol ott rejtőzne, és ő éppen odatart, hogy meglelje. Aztán hirtelen felbolydul a tömeg, ahogy egy hang bejelenti a vonat érkezését: mindenki kapkod, mintha biztosan tudnák, hogy a vonat csak rövid időre áll meg az állomáson. De apu nem siet. Se most, se máskor. A mozgása teszi – mintha mindent félgőzzel csinálna. Semmi sem történik a pillanat hevében vagy hirtelen felindulásból, Harrietnek az az érzése, hogy minden az első perctől át van gondolva. Néha elképzeli, hogy az apja reggel elhatározza, pontosan hogyan fog mozogni a nap folyamán, reggeltől egészen estig, aztán követi a tervet. Talán ezért nem látszanak rajta soha érzelmek: soha semmi nem tudja meglepni, mindenre van válasza. Most is csak nézi a vagonok felé igyekvő embereket, hagyja, hadd szaladjanak – végül lassan elindul, a lánya pedig megy utána. A kocsiban ugyanolyan meleg van, mint kint. A lány végigvonul a vagonon, látja a kedvtelenül üldögélő embereket.

Leül az apjával szemben az egyik ablakhoz. Apu egy kézmozdulattal jelzi, hogy kéri a fotóstáskát, és ő átadja neki. Kinéz az ablakon, látja a lassan kiürülő peront. A környező hangok egyre hallhatóbbá válnak, egy újságot zizegve kihajtogatnak, egy szénsavas üdítő nyílik, és beszélgetések kezdődnek, társalgáscsonkok hallatszanak. Ha egyszer fülelni kezd, nem tudja kikapcsolni, a beszélgetések dallamokká összeálló halk dúdolásként hatnak, történeteknek az életről. A legtöbb embert, akit hall, mintha valamiféle megmagyarázhatatlan teher szomorítaná el és hangolná le. Harriet folyton attól fél, hogy valaki meglátja, és kérdőre vonja – miért hallgatózol?

Nem lenne szabad hallgatóznia.

Emlékszik arra az éjszakára, két éve, amikor ő és a nővére már lefeküdtek, és a szüleik a konyhában ültek, amelynek közös fala volt a gyerekek hálójával. Minden egyes szót kristálytisztán hallott. Különös volt – létezik, hogy a konyha és a lányszoba közötti fal valójában felerősítette a hangokat? Így lehetett, mert olyan érzés volt, mintha ő is a konyhában ült volna: hallotta a sóhajokat, a székek súrlódását, a hűtőszekrény halk zúgását, ami elhallgatott, amikor apa kinyitotta. Kicsit túl hosszan állt ott, nézett befelé a hűtőbe. Anya nem szerette, ha valaki a családban a nyitott hűtőajtónál állt, nem szerette a tétlenséget – „Csinálj valamit!” –, és a pénz miatt is aggódott; azt mondták neki, hogy a nyitott ajtó miatt magas a villanyszámla. Így aztán sokszor hirtelen felkiáltott: „Ne álldigálj ott, csukd be az ajtót!” De aznap este apa addig állhatott a nyitott hűtőajtóban és nézegethette a kínálatot, ameddig csak akarta, anya nem szólt rá.

Erre Harriet felfigyelt: valami eltért a megszokottól. Papírzörgés, apa elővett egy kis sonkát, és egy kicsit nehezebb tárgyat a konyhapultra dobott – a vajat? Kinyitotta a mélyhűtőt, jégkockát vett ki. Apa mindig jéggel itta a tejet. Zörgés és csörömpölés az evőeszközös fiókból, mintha valaki kincsesládában turkálna. Hallotta, ahogy az anyja meggyújtja a gyertyákat, és ahogy kiteszik a tányérokat. Sokáig csend volt, Harriet pedig feküdt az ágyában, és hallgatta a baljós hangokat, ahogy szülei leültek egymással szemben az ablaknál.

– Akkor hogy legyen? – kérdezte anya.

Apu nem válaszolt. Mi történt éppen a falon túl?

– Kérsz? – kérdezte.

– Köszönöm – válaszolta anya.

Kedélyesen viselkedtek. Szelíd hangon szóltak két harapás között. Figyelmesek voltak egymással, már-már túlzóan előzékenyek. Kérsz inni? Hozom. Nagyobb volt köztük az egyetértés, mint valaha.

– Gondolom, felköltözöl hozzá – mondta apu.

– Igen – válaszolta anya. – Nagy háza van, elférnek a gyerekek is.

– Nem viszed magaddal mindkettőt.

– Nem – mondta anya. – Az a javaslatom, hogy viszem Ameliát, a tied Harriet.

Apu felnevetett, egészen kurtán.

– Én épp az ellenkezőjét akartam javasolni – mondta.

– Ameliát szeretnéd? – kérdezte anya.

– Igen.

Elhallgattak, amíg ették a szendvicset.

Újratöltötték a poharat.

– Ameliával szoros a kapcsolatom – mondta anya. – És mindketten lovaglunk.

– Az enyém is.

– De te nem lovagolsz, ugye?

– Nem, de szoros a kapcsolatom Ameliával.

– Miért nem kéred Harrietet? – kérdezte anya.

– Te miért nem kéred?

– Én kérdeztem előbb – mondta anya.

Harriet az ágyban feküdt, a plafont nézte.

– Ugyanolyan jól tudod, mint én – mondta apu. Ivott a tejéből. – Nehéz esetnek tartom Harrietet. Nem nagyon klappolunk.

Harriet széles fakeretű, keskeny ágya olyan volt, mint egy fedél nélküli koporsó – odakint elállt az eső, a vihar elvonult, a szél nem zúgott a fák lombjai között a parkban. Most nem hallott mást, csak az étkezés neszeit a konyhában és a szülei halk társalgását.

Nem nagyon klappolnak.

Később ezt olyan megfoghatatlannak találta, nem értette pontosan. Hogyan tudna javítani a helyzeten? Akarta, hogy klappoljanak, de nem tudta, hogyan kellene ehhez viselkednie.

Az ágyban fekvő nővére felé fordult.

– Amelia – suttogta. – Hallottad?

A nővére nem felelt, de Harriet a gyér fényben látta, hogy ébren van és hanyatt fekszik, szemét a plafonra szegezi.

– Amelia.

– Csak hülyeségeket beszélnek – suttogta a nővére. – Ne figyelj oda!

A szülők aznap este már nem beszéltek róla, a társalgás valószínűleg máshol folytatódott, és néhány nappal később, egy délután a nővéreket egyenként behívták a konyhába. Anya kinyitott egy doboz kólát, és odaadta Harrietnek, pedig nem is volt szombat. Meleg volt, és ahogy ivott, a torkában egyre nőttek a buborékok. A szülei furcsán mosolyogtak. Anya azt mondta, hogy elválnak, és mivel nagyon messze fognak lakni egymástól, az lesz a legjobb, ha szétválasztják a gyerekeket, és Harriet apuval, Amelia pedig anyával él majd. Harriet várta, hogy az apja is mondjon valamit, de ő csak hallgatott. Felsandított rá, látta kifejezéstelen arcát, és sajnálta őt, amiért nem kapta meg, amit akart.

Egymással szemben ülnek a vonatablaknál – az apja folyton átnéz a feje fölött, hogy szemmel tartsa az ajtókat. Tudja, mire vár az apja, és ő készen áll, alaposan átbeszélték korábban: amikor apu jelt ad, gyorsan kell cselekedniük. Apu kinyitja az ölében lévő fotóstáskát. Tekintete az ajtóra szegeződik, nem kell lenéznie, a táskát ismeri, mint a tenyerét. A szemüvegtől a szeme kisebbnek tűnik, két fekete pont a lencse mögött. Soha nem lehet látni rajta, mi jár a fejében.

Harriet kinéz az ablakon, magasan a víz fölött ívelő hidakon haladnak, a vonat gyorsan megy, a sínek melletti árok virágai egyetlen kék csíkká állnak össze. Már elhagyták a nagyvárost, és külvárosok, majd tanyák és zöld mezők mellett haladnak el; ő menetiránynak háttal ül, látja, ahogy az emberek elsuhannak és összezsugorodnak a vonat mögött, életük apró pontokká válik, majd feloldódik a mezőkben. Utána a vonat lelassul, majd teljesen megáll. A hangosbemondó közli velük, hogy a következő szakaszon csak egy vágány van, és meg kell várniuk az ellenvonatot. Egy rétben elmerülve állnak, állig érnek a virágok. Ha a nyár még tíz centit emelkedik, megfulladnak. Kicsit odébb a mezőn két madarat lát, hosszú, vékony lábukon állva a völgyet szemlélik, és eszébe jut, amikor apu egyszer mutatott neki egy mókust, amit egy fán vett észre. Nézd meg azt a havert. Az állat abbahagyta, amit éppen csinált, és csak bámult az erdőbe. Mintha megbénult volna, megrekedt volna egy gondolatban. „Csak az emlékein mereng”, mondta apu, és Harriet kellemetlennek és elviselhetetlennek találta a gondolatot. Mert csak nagyobb lett a világ szomorúsága, ha nemcsak az emberek, hanem az állatok is terhet cipelnek, és neki értük is felelősséget kell vállalnia. Most, amikor meglátja a két madarat a mezőn, arra gondol, hogy biztos a fiókakorukra emlékeznek, és ettől elszomorodik.

Néhány hónapja kapott egy házi feladatot az iskolában, amikor az agyról tanultak. Minden diáknak a lehető legrészletesebben le kellett írnia egy emléket. Este mesélt az apjának a feladatról – felkeltette az érdeklődését.

– És milyen emlékről fogsz írni? – kérdezte.

– Nem tudom, valamiről, ami gyerekkoromban történt.

Ezen apu nevetett, és azt mondta:

– Nyolcéves vagy. Még mindig gyerek.

Aztán leült a szobájában a füzetével, és az apja falán lógó feszületről írt. Régebben az íróasztala fölött volt, de a válás után a párnája fölé akasztotta, a falra. Látta, ahogy az apja letérdel az ágy mellé, és összekulcsolt kézzel imádkozik. Amikor az apja nem volt a szobában, ő maga is odament néha megnézni a keresztet. Jézus sötét fémből öntött alakja a feketére festett fa előtt, az ágyékkötő a derekán, akár egy pelenka. A tenyerét átfúró nagy csavarok, a két lábfejét rögzítő szög, egyik térde a másik előtt – utóbbi valahogy nőies hatást kelt. Isten Fia rezzenéstelen tekintettel néz el az ágytakaró fölött, és amikor ő megáll közvetlenül a kereszt előtt, és ránéz Jézusra, Jézus mintha viszonozná a pillantását. Apu mesélte, hogy a megfeszítettek akár napokig is haldokolhattak, néha egy teljes hétig, és végül nem is a sérüléseikbe haltak bele, hanem kiszáradtak vagy éhen haltak. Harriet írt erről is, majd írt valamiről, ami közvetlenül a válás után, egy évvel korábban történt. A nagymamájánál volt vendégségben. A nagymamának ekcémás volt a keze, és burgonyaliszttel enyhítette a viszketést – mindenhova vitte magával a lisztet egy vászonzacskóban. Harriet emlékszik a kavargó porra, ahogy a nagy ablaküvegen keresztül befurakodó napfény megvilágította az apró szemcséket. Nagymama néha átlátszó műanyag kesztyűt húzott, a csuklójánál szórt bele burgonyalisztet, majd töltött még rá, amikor újra viszketni kezdett a keze – az est végére a vékony kesztyű mindig megtelt a fehér porral.

Nagymama félt a haláltól, foglalkoztatta, gyakran ült csendben, zárkózottan a konyhaasztalnál. És néha, amikor már túl erős lett a halálfélelme, odament a zongorához, és teljes erőből verte a billentyűket. Olyan volt, mintha az egész világ készült volna darabokra hullani. Utána ott maradt a zongoránál, és úgy összeszorította két kezét, hogy műanyag kesztyűje nyikorgott.

Csak az alkohol volt képes enyhíteni a félelmén. Hűtött vörösbort ivott, néhány pohár után oldottabb lett, és kérdezősködni kezdett. Egyszer Harriet elmesélte neki, hogy egy barátnője az oviban megcsinálta vele az ezer tű trükköt, mire a nagyi megkérdezte, mi az, és Harriet elmagyarázta, hogy valakinek a karját különböző irányokba kell csavarni, mint egy mosogatórongyot, mire a nagyi elnevette magát. „Mutasd meg!”, kérte, és feltűrte a selyemblúza ujját. És Harriet megcsavarta a nagymama vékony karját, mire szinte azonnal kiserkent a vére, és nagymama harsány rikoltozásba kezdett, a vér egyre csak folyt a karján, majd elkezdte keresni a szekrényekben az elsősegélydobozt, de sehol sem találta. A nyíló és csukódó szekrényajtók hangja nagymama jajveszékelésébe vegyült.

– Ó, az isten szerelmére, segíts már megkeresni – mondta, de Harriet képtelen volt bármire is. Bénultan állt a konyha közepén, csak nézte a nagyanyja véres kezét. Az apjának korábban érte kellett mennie, és miután aznap este hazaért, elment az apja szobája előtt, ahol ott lógott a kereszt az ágy fölött, és amikor Jézusra nézett, úgy látta, másképpen tekint rá vissza.

Beadta a házi feladatot, aztán ki is ment a fejéből, de egy délután, amikor a szobájába lépett, az apja az íróasztalánál ült, és a füzetét olvasta.

– Ezt te beadtad? – kérdezte.

– Igen – válaszolta Harriet.

Némán állt az apja előtt, míg az olvasott tovább, majd becsukta a füzetet, és a padlóra bámult.

– Jó a memóriád – mondta.

– Igen – válaszolta Harriet.

– De figyelj csak! Ami itthon történik, az nem tartozik másra.

– Oké.

– Nem akarom, hogy mások tudják, mi lóg a falamon, és imádkozom-e, meg hogy házas vagyok-e, vagy elváltam. Tiszteletlenség ilyet írni. Megértetted?

Harriet bólintott. Apu kifejezéstelen tekintettel nézett rá, majd egy kicsit még álldogált, aztán elment. Harriet fogta a füzetet, és azonnal betette egy fiókba.

A vonat még mindig a réten áll, várja az ellenvonatot. A kinti meleg befurakszik a vagonba – a nap átforrósítja a fémtetőt. Harriet figyeli a két madarat, ahogy mozdulatlanul emlékeznek, és hirtelen meghallja az ellőtt fotó jól ismert hangját. Az apja felé fordul, de nem látja az arcát, a fényképezőgép takarja. Apu még mindig rászegezi a lencsét, becélozza őt, talán készít még egy képet. Harriet szereti, amikor apu fényképezi őt, jó érzéssel tölti el. Mosolyog, mutatja a fogait, és egyik keze ujjaival V-t formál.

– Ne! – mondja apu. Leereszti a fényképezőgépet. – Miért majomkodsz?

Leteszi a gépet a kettejük közötti asztalkára, és félrenéz. Harriet szeretné, ha az apja adna neki még egy esélyt, de a pillanat elillan. Megint elszomorodik, az érzelmek a szemhéja alá fészkelik magukat, a mellkasában kalapál az aggodalom. Bámul az asztallapra. Nem akar sírva fakadni, apu azt nem szíveli. Ekkor az apja készít róla még egy képet.

Babrálja a gépet, beállítja a fényt. Harriet kinéz a vonat ablakán. Az egyik madár alacsonyan elszáll a magas fű fölött, a másik továbbra is nézelődik. Egy idő után az is elrepül.

– Most! – suttogja apu.

Minden gyorsan történik. Apu feláll, Harriet rögtön követi a példáját, tesznek néhány lépést a folyosón – a lány meglátja a kalauz körvonalát a szomszédos kocsiban, éppen az övék felé tart –, gyorsan bemennek a mosdóba, és magukra csukják az ajtót. Apu rázárja. Harriet azonnal kinyitja.

– Mit csinálsz? – suttogja apu, a szeme nyugtalanul elkerekedik.

– Ha azt látja, hogy foglalt, talán megvárja, amíg kijövünk – válaszolja a lány.

Apu egy másodpercre elgondolkodik, majd bólint. Lehajtott fejjel áll az ajtó mellett. Hallja a kalauz lépteit, pont ott halad el előttük.

– Új utasok! – mondja a hang a másik oldalon. – Stockholmi felszállók!

Várnak, majd apu óvatosan kinyitja az ajtót, és kinéz. Gyorsan kisurrannak a mosdóból, leülnek, elvegyülnek a fizető utasok között. Apu kurtán biccent felé, ő viszonozza. A pulzusa felszalad, émelyeg, hányingere van – olyasmit tett, amit nem szabad –, de ahogy ránéz az apjára, és az apja visszanéz rá, ahogy egymásra mosolyognak, szétárad benne egy még erősebb érzés, egyfajta melegség, egy kis tűz a mellkasában.

Klappolnak.

Második fejezet Oskar

A peronon nagy a forróság és az ingerültség. A vonat késik, és senki nem közöl velük semmit. Amikor a hangszórókból egy hang végre bejelenti, hogy most fut be a vágányra, az utasok tülekedni kezdenek, kivéve a feleségét. Ő nyugodtan áll tovább a helyén, és keresgél a zsebében. Oskar figyeli, ahogy a nő bedugja a kezét szűk farmerjába, kutat a kabátja zsebében és a táskájában, és végül megtalálja az öngyújtót, amit keresett. Jön a vonat, ő meg erre cigizni akar.

– Ne menjünk inkább? – kérdezi Oskar.

– Csak elszívok egy cigit.

Bár szélcsend van, kezével védi a lángot, és jó mélyre leszívja a füstöt. Oskar vár. A közelben gurulós bőröndök surrogása hallatszik, a távolban a reggeli forgalom zúgása az autópályán. Újabb meleg napra ébredtek. Reggel fél nyolc van, szeptember tizenhetedike – ez a nyár nem akar véget érni. A peron gyorsan kiürül, de ő úgy cigarettázik, mint aki tudja, hogy a vonat nélküle úgysem indul el.

Miután felszállnak, Oskar szorosan a felesége sarkában halad – érzi a tegnap viselt parfümjének halvány illatát. Gyorsan suhan a keskeny folyosón, Oskar figyeli az emberek tekintetét, akik most látják a feleségét először. Mindig meg szokta figyelni, most sem hagyja ki. A felesége lehuppan egy helyre az ablak mellett, csak úgy elfoglal egy ülést. Oskar a folyosón marad, a jegyeiket nézi.

– Nem ide szól a jegyünk – mondja.

– Nyilván mindegy, látod, hogy üres a vonat – feleli a nő.

Nem, egyáltalán nem üres, és az úton még később is szállnak fel utasok. Oskar nem szeret mások helyére ülni, akkor nem tud ellazulni. Megalázónak érzi, ha valaki hirtelen megáll mellettük, krákogva föléjük tornyosul, és a jegyére mutogat, nekik meg szedelődzködniük és távozniuk kell. Leül a feleségével szemben. A vonat nesztelenül hagyja el a peront, átsiklik a hídon. A sín csúszós, és nem ad hangot, a tenger mindkét oldalon nyugodt, ma még a Balti-tenger is hívogató, csak apró fodrozódások látszanak ott, ahol erős az áramlat. A vonat lassan gyorsul, és ahogy behatol a hegyet átszelő alagútba, Oskar meglátja magát a vonatablakban – szokás szerint kissé kellemetlenül érinti a látvány, gyorsan elkapná a tekintetét, de valami miatt tovább figyeli magát a sötétsárga fényben. Gyerekkorában egyszer filccel fütyiket rajzolt az iskolai vécé falára, és egy tanár rajtakapta. Elküldték az iskolapszichológushoz, aki nagy íróasztala mögül rászegezte a tekintetét, és azt mondta: „Mondok neked valami vicceset. Amikor az első tanítási napon találkoztam veletek, új tanulókkal, megláttalak a tömegben, és azonnal tudtam, hogy valami nem stimmel veled. Arra gondoltam: ez egy problémás gyerek lesz. Az arcodra volt írva. Láttam rajtad, hogy szétfeszülsz belülről.”

Ezt a megfogalmazást, hogy szétfeszül belülről, soha nem felejtette el. Látja a tükörképét: komoly külsejét, a széles száját, a nem teljes mértékben záródó ajkait. A gyér fényben szinte feketének tűnő barna szemét. Így néz ki valaki, aki szétfeszül belülről? Még mindig nem tudja, mit jelent ez.

A hangszórókból a kalauz köszönti az utasokat. Kicsit túlzásba viszi a lelkesedést, többet mond a kelleténél, és Oskar késztetést érez, hogy egy pillantást váltson a feleségével, mert mindkettőjüket idegesítik az ilyen emberek, de persze most nem olyan a helyzet. Különben is, már lehunyta a szemét. Oskar ismeri őt, és tudja, miért csinálja: nem aludni akar, csak nincs kedve beszélgetni.

Mostanában ritkán van. Tegnap a reggel megkezdett, majd este és éjszaka folytatott veszekedés során Oskar arra gondolt, milyen hosszan szótlanok tudnak maradni. Néhány mondat lobbantotta lángra az egészet, hol az egyikük üvöltözött, hol a másikuk, ádázul vádolták egymást, de többnyire csendben ültek. Mintha mindketten rájöttek volna, hogy ezt a kérdést szavakkal nem lehet rendezni. A nő végül meggyújtott két gyertyát a konyhában. Nagyon furcsa volt, mintha meghittebbé akarta volna tenni a pusztulásukat. Talán azt hitte, együtt lehet élni a csenddel. Esznek egy szendvicset, újságot olvasnak. Ma kora reggel még mindig hallgattak. Becsukták a lakás ajtaját, csendben átsétáltak a főpályaudvar felé, és most, hogy a vonaton ültek, még jobban belemerültek a csendbe – ha így ér véget a történetük, akkor ez egy csendes befejezés. A kapcsolatuk kezdetén állandóan beszélgettek. Az első randevú abban a bárban. Vagy a vonatút közvetlenül előtte, amikor megismerkedtek. Az egy legendás történet! Mondd el megint a vonatos sztorit! Annyiszor elmesélték már egymásnak és másoknak, hogy a nő egyszer azt mondta, már alig tudja eldönteni, mi igaz belőle. De Oskar mindenre emlékszik.

Sok évvel ezelőtt egyedül utazott a Göteborg–Stockholm-vonalon. A vonat a szokásosnál hosszabb ideig állt valamelyik állomáson. Az utasok egy idő után már csodálkozva néztek fel az újságokból – mi folyik itt? Miért nem megyünk? A hangszórók is hallgattak. Tizenöt perc telt el, egyre nőtt a feszültség a kocsiban, ahogy az utasok a délutáni terveiket kútba esni látták. Aztán hirtelen kivágódott az ajtó, és beviharzott ő – sietve haladt végig a vonaton. Bőrdzsekit viselt hosszú ruhája fölött, melynek elején kis fehér gombok sorakoztak. Leroskadt az Oskarral szembeni ülésre. Oskar csak ekkor vette észre, hogy a nőnek sebes a feje, a szemöldökénél vér csordogált. Aztán megérkezett két rendőr. Ugyanabból az irányból jöttek, mint a nő, de ők nem siettek. Tudták, hogy nem tud elmenekülni. Lassan végigsétáltak a kocsin, a rádiójuk sípolt és recsegett, most már mindenki rájuk figyelt. Megálltak a nő mellett. Az egyik rendőr szélesebb volt, mint a másik, a szeme között és a homlokán foltok vöröslöttek a felindultságtól. Szemmel láthatóan fel volt paprikázva. A rendőr a nőre mutatott.

– Maga – mondta. – Velünk jön.

– Nem – válaszolta a nő.

– De igen, most azonnal leszáll.

– Miért? – kérdezte nő.

– Tudja azt maga – válaszolta a rendőr.

– Nem, nem tudom. Stockholmba kell mennem, méghozzá ezzel a vonattal.

A rendőr tett egy lépést felé, mire a nő rikoltozni kezdett.

– Hozzám ne érjen! – A rendőr azonnal hátrált. Olyan benyomást keltett, mintha szégyellné, hogy a nőnek sikerült ráijesztenie.

– Kivonszoljuk innen? – kérdezte.

– De hiszen megmondtam a kalauznak – mondta a nő. – Nem volt időm jegyet venni az állomáson, és amikor itt, a vonaton akartam fizetni, valami gond volt a gépükkel. Fizetek, amint Stockholmba érünk.

– Ez nem így működik – mondta a rendőr.

– De hát van pénz a kártyámon, nem én tehetek róla.

– Na, ide figyeljen! – mondta a másik rendőr, és tett egy lépést előre. – Egy egész vonatot feltart, csak azért, mert nem fogad szót. Nincs jegye, le kell szállnia a vonatról.

A nő tudomást sem vett róluk, kinyitott egy újságot, és Oskar látta, ahogy a rendőrök kurtán egymásra biccentenek – a többi utas aligha vehette észre, a két rendőr gesztusait összecsiszolta a többéves szolgálat során elkövetett sok disznóság. Megragadták a nőt. Oskar nem tudja, túl erősen szorították-e, de felsikoltott, és egyre hangosabban kiáltozott, amikor sikerült kicibálniuk őt a folyosóra. A nő az egyik ülés fejtámlájába kapaszkodott, és most valami történt a kocsiban. Az utasok, akik eddig csendben figyelték a jelenetet, tiltakozni kezdtek. A kocsi különböző részeiből kiabálás hallatszott.

– Mit csinálnak?

– Engedjék el!

– Hiszen megmondta, hogy Stockholmban fizetni fog!

És a nő továbbra is azt kiabálta, hogy ő akar fizetni, és a helyzet egyszeriben tarthatatlannak tűnhetett a rendőrök számára, mivel az összes utas a nő pártját fogta. A két férfi nem igazán tudta, mitévő legyen. Néhány utas már állva követte az eseményeket, és Oskar ekkor döntésre jutott. Hangosan megszólalt.

– Mennyi volt a jegy? – kérdezte a rendőrtől. – Mennyivel tartozik a hölgy?

– Nem tudom – felelte a rendőr.

– Kétszáz – mondta a nő. – Kétszáz koronába került.

Oskar elővette a tárcáját, kivett két százast, és a rendőrök felé nyújtotta.

– Ne nekem adja – mondta a kövérebbik. Idegesen felnevetett. – Nem én vagyok a kalauz.

Oskar inkább a nőnek adta a pénzt.

– Na – mondta Oskar a rendőrök felé fordulva. – Most már van pénze jegyre. Most már elmehetnek.

A rendőrök összezavarodtak, mintha a helyzet túl bonyolulttá, túl filozofikussá vált volna a számukra. A többi utasnak be kellett segítenie, az egész kocsi távozásra buzdította őket. Amit meg is tettek némi ujjongás kíséretében, a nő pedig egymáshoz szorította a tenyerét, és mutogatva fejezte ki a háláját az utasok felé. Visszaült, Oskarhoz hajolt, és megragadta a kezét.

– Amint Stockholmba érünk, megadom – mondta. – Azonnal keresünk egy bankautomatát.

A vonat elhagyta a peront, az ablakon túl elsuhant a svéd nyár, és a vonaton minden utas más ember lett. Már nem magányosan utaztak: egyesültek. Kiálltak ezért a nőért, méghozzá közösen. Minden könnyednek és lágynak tűnt az ülések mentén, szelíd mosolyok villantak a kocsiban, mert a nő most már az övék volt, magukkal hozták, jóságuk trófeája tündökölt ott a 27-es ülésen.

Ekkor bejött a kalauz, sárgaréz elemekkel díszített fekete bőrtáskája a hasát verte. Ellenőrizte az új utasok jegyeit, és amikor Oskar helyéhez ért, a nő gyorsan felállt. Összegyűrte a kapott két bankjegyet, és a kalauz mellkasához vágta.

– Itt a kibaszott pénze.

A kocsiban erre némi nyugtalanság támadt.

Mert erre semmi szükség nem volt, nem igaz?

A kalauz lehajolt, felvette a pénzt, és kisimította.

– Nem volt jegye – mondta halkan. – Így felkínáltam, hogy vegyen itt, a vonaton. Ha valaki a vonaton vesz jegyet, készpénzzel kell fizetnie. Magánál nem volt készpénz. Kártyával akart fizetni, de erre nincs mód. Műszakilag sincs megoldva. Mondtam, hogy ha nincs jegye, és pénze sincs jegyet venni, akkor le kell szállnia a vonatról. Erre lekurvázott.

A kalauz elővett egy jegyet, gondosan felfirkantott valamit a kis cédulára, és átadta a nőnek.

– És tudja – folytatta –, nem szeretem, ha lekurváznak.

A kalauz továbbment. A bizonytalanság érzete áramlott szét a kocsiban. Lekurvázta volna a kalauzt? Ki ez a nő, akiért minden utas kezeskedett? Oskar alig mert ránézni, csak a látómezője határán érzékelte – fekete haját a füle mögé tűrte, de az folyton az arca elé hullott. Oskar apja egyszer azt mondta neki, ha szép nőt lát, mindig elképzeli, hogyan festene megnyúzva. Akkor nem áll fenn annak a veszélye, hogy elvakítja a szépsége. A vonat egyre gyorsult, késésben voltak, már alkonyodott, de még mindig Svédország közepén jártak, és Oskar látta a sínekkel párhuzamosan futó, süllyedő és emelkedő villanyvezetékeket, látta az alacsony napsütésben megcsillanó villanypásztorokat, látott egy megjelenő, majd eltűnő élénksárga rétet, és amint besötétedett, látta a nő tükörképét az ablakban. Oskar nézte a kis településeket, a házak előtt pislákolva felgyulladó fényeket. Egy időre versenyre keltek egy az országúton haladó kamionnal, csendes tavak mellett robogtak el, melyeken hungarocellbóják ringtak a varsák felett, suhantak a nyári éjszakában, és Oskar lopva folyton az ablaküvegen látszó tükörképre pillantott – nem tudta levenni a szemét a nőről.

Miután megérkeztek a főpályaudvarra, a nő azt mondta, hogy szerinte a Vasagatán van egy bankautomata, és erre Oskar megkérdezte, nem isznak-e meg inkább valamit együtt. Utólag soha nem tudta ezt megmagyarázni. A nő jóval fiatalabb volt nála, rá pedig nem vallott az ilyen merészség: mindig nehezen közeledett nőkhöz, félénkké vált, megkukult. Néha eltűnődik, miféle ember is volt akkoriban. Közvetlenül zárás előtt ment be zsúfolt bárokba, megállt a pultnál egy sörrel, és hagyta, hogy sodorja a tömeg. Miért tette? Talán a fizikai közelség kedvéért, hiszen így testek vették körül. És ha meglátott egy nőt, aki felkeltette az érdeklődését, hagyhatta magát felé sodortatni, hagyhatta, hogy hozzá préseljék őt. Különböző bárokba járkált, mindig egyedül. Sokszor valami éjszakai szórakozóhelyen zárta az estét, odaállt az óriási hangfalakhoz, a nála is nagyobb mélyhangszóróhoz, és hagyta, hogy átfúrja a hang. A zene fájdalmasan a csontjaiba hatolt, és amikor aztán később az utcán botorkált, nem hallott semmit, nem érzett semmit, csak az eltorzult arcokat látta, és megkönnyebbülten haladt el mellettük a stockholmi éjszakában. Talán önmagától sikerült megtisztítania magát.

Ezért érte őt magát is olyan váratlanul, amikor felvetette, hogy igyanak meg valamit. Nem beszélt ő így nőkkel. Rögtön tudta, hogy ez a nő különleges, és egyre növekvő pánik fogta el, ahogy közeledtek Stockholm felé. Rettegett, hogy hamarosan eltűnik, és nem látja többé. Akarta. Elképzelte őt megnyúzva, és még bőr nélkül is akarta. Átvágtak a főpályaudvaron, és a Vasagatán lyukadtak ki. Stockholm nyirkos volt, a nedves utcák arról árulkodtak, hogy elvonulhatott egy felhőszakadás, de még mindig meleg volt, ahogy húzták maguk után a táskájukat. Betértek egy bárba – lenémított tévéken sportközvetítések mentek –, és leültek egy ablak melletti asztalhoz. Oskar rendelt két marhasültet, de a nő nem nyúlt az ételhez. Sört ivott és mogyorót evett, betárazott öt-hat szemet a kezében, és egyenként kapkodta a szájába.

Megkérdezte Oskart, mivel foglalkozik, ő azt felelte, hogy ingatlanügynök, mire a nő kuncogva azt mondta:

– Nem nézel ki ingatlanügynöknek.

– Te mivel foglalkozol? – kérdezte Oskar.

– Könyvtáros vagyok.

Erre Oskar hangosan felnevetett, eltöltötte őt nem létező magabiztossága.

– Könyvtáros – mondta. – Te aztán tényleg nem nézel ki könyvtárosnak.

A nő megvonta a vállát.

– Szeretem a könyveket – felelte.

– Mi a legszebb mondat, amit könyvben olvastál? – kérdezte Oskar.

– „Néha…” – Szünetet tartott, gondolkodott, hogy minden szót eltaláljon. – „Néha hallom, hogy a csontjaim ropognak azoknak az életeknek a súlya alatt, amelyeket nem élek.”

– Juj – mondta Oskar. – Ez elég depis.

– Az – felelte a nő, és elnevette magát. – Sokszor lehangol, ha arra gondolok, mi minden nem történik meg.

Elővett egy cigarettát. Félig elszívta, majd a hamutartóba nyomta, mint aki hirtelen ráunt a dohányzásra, és úgy döntött, leszokik. Utána rögtön rágyújtott a következőre. És amikor valami fontosat mondott Oskarnak, a kezét a férfi karjára tette, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Oskar egyre közelebb akart kerülni hozzá, az asztallap súrolta a hasát. A nő óvatosan kivágta a marhasültből az O betűt – O, mint Oskar –, majd hüvelyk- és mutatóujjával megfogta a falatot, és átnyújtotta neki. Oskar nem értette, mit akar ezzel kifejezni.

A nő egy kis famedált viselt a csuklóján – a beszélgetés közben súrolta az asztalt –, Oskar a hüvelyk- és mutatóujja közé fogta, és megnézte. Az egyik oldalon a nő neve állt, a másokon egy szó: apu.

– Szép – mondta Oskar.

– Uh – válaszolta a nő, mint aki kissé zavarba jött.

– Jó a kapcsolatod az apáddal?

– Ez azért így nem igaz. A mi kapcsolatunk mindig kissé különleges volt. Nem túl jól mutatja ki az érzelmeit. Például soha nem mondta, hogy szeret.

– Te mondtad neki, hogy szereted?

– Egyszer, még kiskoromban. Tudod, mit felelt? Nem szólt semmit, csak ült némán.

Tekintete megakadt az asztallapon, ajkán óvatos mosoly jelent meg.

– Mi lenne, ha felhívnád, és megmondanád neki, hogy szereted? – kérdezte Oskar.

A nő elnevette magát, megrázta a fejét, és kinézett az ablakon. Oskar kezdett megmámorosodni, elővette a mobilját. Nemrégiben kezdett élete első állásában ingatlanügynökként, és az első munkanapján saját mobiltelefont kapott. Egyetlen ismerősének sem volt még. Letette a készüléket a nő elé az asztalra.

– Hívd fel most! – mondta. – Hívd fel, és mondd meg neki, hogy szereted.

– Azt fogja hinni, hogy ugratom – mondta a nő.

– Hívd fel!

Most először látott valami mást a nő szemében. Eddig telve volt önbizalommal. Már az első pillanatokban is, amikor a rendőrök rángatták, mintha tudta volna magáról, hogy érinthetetlen. De most történt valami, kislányos vonások jelentek meg az arcán, ahogy lenézett az asztalra, majd megfordult, hogy felhívja magára a csapos figyelmét – még egy italt szeretett volna rendelni.

– Hívd fel most! – biztatta Oskar.

A nő nem tudott nemet mondani. Oskar utólag már tudja, hogy miért.

Megszokta, hogy mindig ő áll elő az őrültségekkel, és ez akár az ő ötlete is lehetett volna. Felvette a telefont, és elkezdte beütni a számot, Oskar pedig átült mellé az asztal túloldalára. A halántékuk összeért, a telefont a fülük között tartották, és a nő apja felvette.

– Szia, apu, én vagyok az.

– Szia.

– Felébresztettelek?

– Nem, nem – válaszolta a férfi. – Hol vagy?

Oskar emlékszik az apa néha megtörő, mély hangjára, mintha a hangszálai valamikor megsérültek volna. A nő elárulta, hogy egy étteremben ül.

– Hát – mondta. – Csak azért hívtalak, hogy megmondjam…

Oskar érezte, ahogy a nő teste megmerevedik.

– Csak azért hívtalak, hogy megmondjam… szeretlek.

– Muszó – válaszolta az apja, és fújtatott egyet.

– Muszó – ismételte a nő, és sírva fakadt. Oskar szótlanul nézte, ahogy az arca grimaszba torzul, majd egy idő után megköszörüli a torkát, ráncba szedi magát.

– Hát jó, majd beszélünk – mondta, letette a telefont, és újabb hullámban tört rá a bánat, vékony teste finoman megremegett. A kezével letapasztotta a szemét, Oskar meg csak ült a székhez szegezve, nem tudta, hogyan vigasztalhatná meg. Hiszen semmit nem tudott, fogalma sem volt mindarról, amit később megtudott, sőt aminek a részévé vált, és megváltozott általa. Nem értette, hogy rányitotta az ablakot valamire, ami legbelül rejtőzött. Ekkor a nő hangosan kifújta a levegőt – visszhangzott a bárban –, mintha már ráunt volna saját magára. Elővett egy újabb cigarettát, de azonnal meggondolta magát, és visszadugta a dobozba. Oskar kifésülte a nő haját az arcából. Elidőzött a kezével, a nő arcára tette, egymásra néztek, és Oskar emlékszik, milyen nehezen tudott a szemébe nézni, folyton vissza kellett kényszerítenie kóborló tekintetét.

Ott csókolóztak először. Oskar nem tudja, milyen hosszan tartott a csók, csak arra emlékszik, hogy amikor legközelebb felnézett, már kettesben voltak a bárban. A villanyt felkapcsolták, a zárás zajai hallatszottak, és a személyzet lényegében kitakarította őket a helyiségből.

– Most már vége az estének? – kérdezte a nő nevetgélve.

– Nem tudom – válaszolta Oskar.

– Szerintem menne még egy pohárral – mondta a nő.

Kisétáltak a melegbe, a Vasagata tele volt emberekkel, pedig már éjfél is elmúlt. Elhaladtak néhány bezárt kocsma mellett, és Oskar emlékszik, hogy a nő azt javasolta, menjenek Humlegården alsó részébe, ahol a gördeszkások csapatják éjjelente – szerette nézni, ahogy eltanyálnak, mondta, mert szerinte annál nincs viccesebb, mint amikor egy pasas megüti magát. Oskar néha visszagondol arra az estére, és csodálkozik, vajon miért nem vette észre a figyelmeztető jeleket. Illetve ez így nem igaz: észrevette őket, de elbűvölték őt, másként értelmezte őket. Mesélj a családodról, mondta Oskar, és a nő azt felelte, hogy van egy nővére, de egyáltalán nem beszélnek egymással. Utoljára gyerekkorukban látták egymást, mondta.

– Miért nem tartjátok a kapcsolatot? – kérdezte Oskar.

– Mert nem kedvel engem – válaszolta a nő.

És az anyja? Nem, gyerekkora óta vele sem volt semmilyen kapcsolata. Nem akart belemenni a részletekbe, de a szülők elváltak, ami gyermekfelügyeleti vitához vezetett, és a család kettévált. A nő résnyire rányitotta az ajtót egy romokban heverő családra, és szinte érzelemmentesen mesélt róla. Csak mókás sztorik voltak a stockholmi éjszakában. Oskarnak távol kellett volna tartania magát tőle, annyira zakkant volt. Aznap este egyszer Oskar torkára forrasztotta a szót. Éppen egy Oskarral egykorú férfi mögött haladtak, akinek valamilyen sérülése lehetett, húzta az egyik lábát, és a nő hirtelen utánozni kezdte a férfi járását, ugyanúgy bicegett, de csak néhány másodpercig, aztán abbahagyta. Oskar nem értette, egyszerűen csak szívtelen volt. A nő néha éretlennek és érdektelennek tűnt, de a következő másodpercben mondott valamit, amiről Oskar tudta, hogy soha nem fogja elfelejteni. „Egyszer az életben”, mondta, ahogy sétáltak az éjszakában. „Egyetlenegyszer látja meg önmagát az ember, és ez, csakis ez lesz élete legboldogabb vagy legkeservesebb pillanata.”

Oskar megkérte, hogy ismételje meg, amit az imént mondott, és a nő megismételte.

– Veled is történt már ilyen? – kérdezte aztán Oskar. – Megláttad magadat?

– Nem – válaszolta a nő. – Még mindig keresem.

Végig úgy érezte, hogy egy kaland kezdetén áll, és nem tudja, hogyan fog végződni. Vagy a nő áll egy kaland elején, és talán megengedi a férfinak, hogy vele tartson. Amikor átkeltek a Kungsgatán, egy konferencia résztvevői mellett haladtak el – hangoskodva siettek valahova. A nő megfordult, hogy kövesse őket a tekintetével, ahogy tovatántorognak.

– Gyere! – kiáltotta Oskarnak. – Menjünk utánuk, vezessenek ők éjszakai utunkon.

Ez nagyon ő volt: ő mutatta meg Oskarnak a világot. Futva utolérték őket, elvegyültek közöttük, és bementek egy bárba, ahol a nő megtanította a társaságnak ifjúsága ivós játékait. A csapos vonakodva engedelmeskedett neki, és átlátszó, sűrűn folyó szeszt töltött, amitől a nő tüzet okádott, majd az öklével a pultra csapott, és grimaszolt, aztán jöttek az ostoba társalgások, amelyek némelyikében Oskar részt vett, de nem mindben, és aztán figyelte a férfiakat, akik csak bámulták, és kiolvasta a tekintetükből, mit látnak. Látta, ahogy megjátsszák magukat neki. A nő néha egy-egy röpke pillantást vetett rá, mint aki azt akarja mondani, hogy ez az este a miénk, a tiéd és az enyém, ez most csak egy kis móka. Elhitette vele, hogy játszadoznak azokkal a férfiakkal, de valójában csak ő játszadozott, és Oskarral is.

– Én vagyok az évezred numerája – mondta hirtelen a társaságnak.

A bejelentéstől megváltozott a hangulat, a férfiak elhallgattak. Ötven körüliek lehettek, talán idősebbek, a nő pedig sokkal fiatalabb. Ahogy ismételgette, egyre hosszabb szüneteket tartott a szavak között. „Én. Vagyok. Az. Évezred. Numerája.” Oskar fenyegetőnek érzékelte a helyzetet, a férfiak immár ragadózókként, minden oldalról közeledtek felé. Felállt, és elhúzta a nőt. Mire kiértek az utcára, már csak le volt lombozva. Miért csinálta ezt? Ő nyilván nem elég neki, soha nem is volt.

Természetesen minden, ami a mostani vonatutat megelőző huszonnégy órában történt, pontosan ebben gyökerezett. Előző nap lelepleződött a nő hazugsága. Oskar megjósolhatta volna, ha egy kicsit jobban odafigyel azon az első éjszakán – az árulás kezdettől fogva ott volt benne, már akkor is magában hordozta.

A vonat már kibújt az alagútból, a hegy túloldalán vannak, maguk mögött hagyják a fővárost. Az utasok már kényelembe helyezték magukat az üléseken. Valaki kinyitotta az uzsonnásdobozát, egy másik előretántorog a zötyögő kocsiban, és eltűnik a vécében, váratlan csattanással becsukja maga után az ajtót. Az ablakon túl emeletes házak sorakoznak, egymás alatt és fölött futnak az autópályák, de látni valami másnak is a jeleit, zöld foltok tűnnek fel a beton között, kis erdős foltok és tavak, ahogy a vonat a nagyvárosból a késő nyárba hatol. Utána a jármű érthetetlen módon lelassul, és megáll. Egy rétre látni az álló szerelvényből. Alig tizenöt perc után a vonat rakoncátlankodni kezd. Szinte lenyűgözően ócska. A személyzet nem mond semmit. Oskar nézi az asztalt, és érzi, hogy egyre bosszúsabb. Egyre jobban feszül belülről. A kalauz, aki érezhetően imádja a saját hangját, végül közli velük, hogy meg kell várniuk az ellenvonatot. Oskar nézi a nőt – úgy tesz, mintha aludna. Egy verítékcsepp csordogál a melle között, és Oskar egy pillanatra elgondolkodik, vajon merre tart.

Megismerkedésük legendás történetének a vége. Átvágtak a Kungsträdgårdenen, és átkeltek a Skeppsbronon, a Slussenen keresztül fel a Stigbergre, ahol a nő lakott. Mire megérkeztek, már pitymallott, és a nő kuncogott, amikor nem találta a jó kulcsot, bizonytalan kézzel nyitotta ki az ajtót.

– Meg kell kérdeznem – mondta Oskar, miközben várta, hogy az ajtó kinyíljon. – Volt pénz a bankkártyádon?

A nő gyorsan felpillantott Oskarra.

– Nem – felelte.

És bementek.

Íme, teljes pompájában megismerkedésük nagyszerű története. Mindig úgy mesélték, mint valami nagyon romantikus dolgot. De most, annak fényében, ami tegnap este történt, fejbe kólintja Oscart a felismerés. A történetük pont úgy kezdődött, ahogyan véget ért: egy hazugsággal.

Harmadik fejezet Yana

A peron zűrzavarától távolodva kisétál a két vágány közötti aszfaltnyelvre. A túlsó végén van egy pad, leül rá. Ez a terület üres, leszámítva a közvetlenül előtte álló két sorkatonát, rajtuk pihenteti a szemét, nézi, ahogy beszélgetnek. A poggyászuk a lábuknál hever, emberi test méretű zöld táskák. Az egyik srác bedugja a mutatóujját a felső ajka alá, kipiszkál egy csík tubákot, előredől, és szinte gyengéden lesepri az aszfaltra – csillog a napfényben, a meztelen csigákra emlékezteti, amiket gyerekkorában látott nyári záporok után.

Yana hallja a zörgést a sínek felől, és messziről látja, hogy egy mozdony közeledik. Az egyenruhás fiatalok felemelik nagy táskáikat, és visszasétálnak a nyüzsgő peron felé, hogy megkeressék a kocsijukat, de ő ülve marad. Ahogy a vonat egyre közelebb ér, látja a mozdonyvezető üres, bámész tekintetét, és abban a pillanatban, amikor a mozdony elhalad előtte, lassan felemeli a kezét a férfi felé. Ünnepélyes a mozdulat, mintha a férfit már várták volna, mert fontos rakományt hozott. A tekintetük rövid időre találkozik, majd a mozdonyvezető is megemeli a kezét. Yana nem tudja megmagyarázni, miért tette, talán azért, mert a mozdonyvezető is része a történetnek: ő vezeti a vonatot, és ez egy fontos vonat.

Beszáll, leül a büfékocsi egyik bokszába, és leteszi maga elé az asztalra a fényképalbumot. Egyszeriben hálát érez az apja iránt – egyetlen értékelhető dolgot tett érte az elmúlt húsz évben, méghozzá azt, hogy meghalt. Ez vezette el őt a fotóalbumhoz, amely most ott hever előtte az asztalon. Egy hónapja kezdődött, egyik délután felhívta egy ápolónő egy hospice-ból, a várostól délre, és közölte vele, hogy az apját ott ápolják. Az ápolónő látta a kórlapon, hogy Yana a legközelebbi hozzátartozó, és ha szeretné még látni az apját, mielőtt meghal, akkor itt az idő, hogy meglátogassa. Yana megköszönte a tájékoztatást, és letette a telefont. Tíz éve nem látta az apját, csak telefonon beszéltek, mindig Yana születésnapján. Olyankor az apja felhívta, hogy felköszöntse – a beszélgetések olyan feszültek voltak, mint a hidakat tartó acélhuzalok. Akkor sem érdekelte az apja, amikor még élt és virult, és nem állt szándékában érdeklődni iránta most sem, amikor haldoklott. De a nővérrel folytatott telefonbeszélgetés mintha lassan a bőre alá kúszott volna a délután folyamán. Az apja őt adta meg legközelebbi hozzátartozóként, és Yana ezt egyfajta gyengédségként érzékelte a részéről. Furcsamód hízelgett neki. Így akarta nyújtani a jobbját? Így közölte békülési szándékát?

Kiment a konyhába, és két szendvicset tett a szendvicssütőbe – egy kis köztes étkezés ebéd és vacsora között. Egy gyerekkori emlék jelent meg előtte, a család nyaralt, nem emlékszik, hol, csak arra, hogy meleg volt, és nem lehetett mezítláb járni a medence melletti kőlapokon. Reggeliztek a szállodában, nagy svédasztal volt, felvágottak üvegbúrák alatt, ellenállhatatlan luxus. Yana többször ment szedni, az anyja pedig el volt ragadtatva, minden alkalommal, amikor a lány az asztalhoz lépett, felkiáltott, hogy egyen még, hozzon még egy tányérral! És ő hozott is: kolbászok és sajtok, fánkok és csokoládés croissant-ok. Fogott két pirítóst, és vastagon megkente Nutellával. Ahogy a szendvicsekkel a reggelizőasztalhoz sétált, elhaladt az apja mellett, aki felnézett az újságból, és azt mondta: „Ugye nem adod fel, amíg el nem éred a száz kilót?”

Néha, amikor Yana olyat eszik, amiről tudja, hogy nem lenne szabad, eszébe jut az apja akkori megjegyzése. Ilyenkor általában kuncog magában, és maga elé motyogja: „Ugye nem adod fel, amíg el nem éred a száz kilót?”

Most az apja haldoklott, Yana pedig a konyhában állva ette a szendvicseit, majd lefeküdt a kanapéra, és érezte, hogy a szíve vadul kalapál. Egy idő után elaludt, és mire felébredt, már besötétedett odakint. Gyors döntésre jutott, felállt, hívta a kórházat, és megkérdezte, melyik osztályon van az apja. De a kagylóban csend volt, majd valaki halkan megköszörülte a torkát, és azt mondta: „Sajnálom, de az édesapja az imént itt hagyott minket.”

Másnap odautazott. A kápolna melletti fehér szobába vezették, az asztalon gyertya égett, és ott feküdt az apja – fehér lepedőbe csavart sötét alak. Valaki végiggombolta az ingét, a nyakán megfeszült a bőr, és Yana arra gondolt, hogy ki kellene gombolnia a legfelső gombot, talán nem kap levegőt. A halott egy arcvonása a még élő apjára emlékeztette: komolyan, aggodalmasan ráncolta a szemöldökét, úgy festett, mint annak idején, amikor esténként a konyhában főzött, egy recept fölé hajolva, érezhetően nem akarva, hogy zavarják. Azok a hosszadalmas, főzéssel töltött esték. Anya és apa kinyitottak egy üveg bort, elővették a kolbászt és a sajtot. Anya elmesélte apának, mi történt vele a munkahelyén, apa meg hümmögött, bólogatott, és befűszerezte a szószt. Yana szerette ezeket a pillanatokat, arra gondolt, a szülei talán mégiscsak szerelmesek egymásba. De az apját mindig körüllengte valami, ha a szobában volt, a bosszúsága mindig készenlétben állt. Anya letett egy kis tál sajtos pufit Yana elé a konyhában, apa észrevette, de nem szólt semmit, vonakodva beletörődött. A helyiség összezsugorodott.

Apa mindig feszült és zárkózott volt, és még ha csak csendben állt is, a hangulata rátelepedett a családra. Amikor anya nem volt otthon, sokat zaklatta. Újra és újra felhívta, egészen addig, amíg haza nem ért. Yana az apja rengeteg furcsa szokását figyelte meg, amikor a férfi azt hitte, egyedül van. Többször is látta, ahogy kora este egymaga áll a konyhában. Marhahúst vett a piacon, lassan kibontotta a mészfehér papírt, majd egyszer csak ököllel belecsapott a húsba. Majd újra. Kemény, súlyos ütések záporoztak egyenesen a nyers húsra.

Egyszer az egész család a városban sétált, amikor egy arra járó férfi véletlenül meglökte apát a vállával. Apa megfordult, és megkérdezte, mi a gond, mire a férfi azt válaszolta:

– Nézzen a lába elé! – Apa tett egy lépést a férfi felé, a férfi tett egy lépést apa felé. Apának téboly látszott a szemén, a kezében volt a mobiltelefonja, és teljes erőből földhöz vágta ott, az utcán. A készülék ezer darabra tört. A férfi elképedve nézett lefelé, megdöbbent, hogy ez az ember mekkora kárt okozott a saját tulajdonában. Hátrált, és eltűnt. Ráeszmélt ő is, hogy Yana apjában van valami labilis, és jobb lesz vigyázni vele.

Yana nem mondott semmit az apja ravatalánál, nem is csinált semmit, csak állt ott egy darabig, és nézte őt. Pontosan úgy festett, ahogyan emlékezett rá, csak soványabb volt. Látszott, hogy már régóta beteg lehetett. Nézte az ing alól kilógó vékony karját, látta göcsörtös kezét és a karórát, ami immár túl nagy lett, lazán lógott a csuklóján.

Nem adta fel, amíg el nem érte a negyven kilót.

Yana hazament, és a következő napokban felettébb furcsa dolog történt: elkezdett az anyjára gondolni. Évek óta egyetlen gondolatot sem szentelt az anyjának. Az után a húsz évvel azelőtti nap után, amikor eltűnt, Yana elhatározta, hogy kitörli őt az emlékezetéből. Nem létezik, soha nem is létezett. Most mégis felfedte magát neki új emlékekben, és ezek az emlékek nem hagyták nyugodni. Egy reggel a nap tűz a redőnyökön túl, és Yana az anyjával fekszik az ágyban. Az anyja forró, fénylik a homloka, a haja mindenfelé elfolyik, a halántékához tapad. Hanyatt fekszenek, anyja kerek melle szétterül a mellkasán, a talpaik egymáshoz simulnak, a levegőben bicikliznek, felnéznek a plafonra, suttognak egymásnak a hajnalban. Egyszer csak eszébe jut az anyja nevetése – horkantásnak indul, de hirtelen elveszti felette az uralmát –, eszébe jut szép fogsora, amikor mosolygott, eszébe jut az illata – parfüm, izzadság és még valami, valami idegen és veszélyes, talán adrenalin?

Egy másik emlékben Yana egy rémálom után a szülők hálószobájának ajtajában állt, nem mert bemenni, csak halkan sírt, de anya felébredt, és azt mondta a sötétben, hogy „Kicsi szívem”, és néhányszor finoman megpaskolta a lepedőt, „Gyere, kicsi szívem”, és Yana bemászott a takaró alá, anya pedig átölelte, és azt mondta neki: „Vigyázok rád, mindig vigyázni fogok rád.” Olyan sokszor suttogta el, hogy már inkább dalocskának hatott, egy melódiának, és addig ismétlődött, míg Yana elaludt. Az autóban, amikor mentek valahová, és egy darabig csendben ültek, anya Yana ölébe tette a kezét, ami addig a váltón volt, és azt mondta: „Te és én, kicsim.” És ennyi volt, haladtak tovább.

Yana gondoskodott az apja temetéséről. Intézte a szükséges hívásokat, az adóhivatalt, a főbérlőt és az áramszolgáltatót, időpontot foglalt a temetkezési vállalatnál. Napokig ült otthon, tervezgette a gyászszertartáson eléneklendő énekeket, dolgozott a reggeli újságban elhelyezendő gyászjelentésen – és mindvégig az anyját látta maga előtt. Amikor végre eljött a temetés napja, felvette újonnan vásárolt fekete ruháját, és éppen indulni készült, amikor összeesett az előszoba padlóján. Nem kapott levegőt. Hívta a segélyhívót, de alig tudott egy szót is kinyögni, annyit mondott: „Szerintem haldoklom.” Fekve várta a segítséget, majd néhány perc múlva meghallotta a mentőautó szirénáját az utcában, és hamarosan két mentős volt a lakásában, megvizsgálták. Azt mondták, nem szükséges kórházba vinni. Azt javasolták, hogy inkább menjen el a pszichiátriára. Azt mondták, bevihetik a mentőautóval. Fogadta őt egy pszichiáter. Fiatal volt, szelíd mosolyú. A férfi megkérte, hogy mondja el, miért van ott, de Yana nem tudott válaszolni. A pszichiáter azt mondta, hogy amit átélt, az pánikroham volt. Az ember úgy érzi, hogy meg fog halni, pedig nem.

– Mit lehet tenni, hogy ne forduljon elő megint? – kérdezte Yana.

– Fejlődik az orvostudomány – válaszolta a férfi. – Régebben egy orvos mindig azt a kérdést tette fel: mi baja van? Most már sokkal jobban érdekel minket, hogy mi történt.

Ez tetszett Yanának, olyan megbocsátó kérdés volt.

Így aztán mesélt. Az elején kezdte, amikor az anyja egy nap eltűnt, amikor ő még kicsi volt, és hogy apa onnantól már nem volt apa, és aztán eltelt sok év, amikor nem is gondolt anyára, és aztán apa a minap meghalt, és ez sok mindent elindított benne. Amikor befejezte, ráeszmélt, hogy most először mondta el bárkinek, min ment keresztül.

– Jó érzés elmondani – mondta az orvosnak.

– Remek – válaszolta a férfi. – Ilyen terhet senki nem bír egyedül cipelni. Ha lehet, minél több embernek mesélje el.

Antidepresszánsokat írtak fel neki, majd hazament, és beteget jelentett. Az orvos azt mondta, hogy a gyógyszerek megnyugtatják a szívét, de ez nem bizonyult igaznak. Az továbbra is dühösen kalapált, az anyjával kapcsolatos emlékek egyre csak tolultak fel benne. Két hétig nyomta az ágyat, a gyermekkor képsorai peregtek le a szeme előtt egymás után, miközben a pszichiáter szavai átjárták mindenét. A kérdést lassan a magáévá tette.

Mi történt?

Tegnap délután elment az apja lakására, ahol ő maga is felcseperedett, de nem tette be a lábát azóta, hogy tizennyolc évesen elköltözött. A lakást éppen az új bérlők számára készítették elő, ez volt az utolsó esély, hogy elhozzon valamit, mielőtt kiürítik és kitakarítják. Valaki kinyitotta neki az ajtót, majd felszívódott, de lefelé menet még felkiáltott a lépcsőházból: „Csak húzza be, ha végzett.”

Yana egy darabig álldogált az előszobában, aztán tett néhány lépést, és benézett a régi szobájába. Az apja dolgozószobává alakította. Egy számítógép állt az íróasztal közepén. Yana minden holmija eltűnt, nyomuk sem maradt. De a nap ugyanúgy sütött be a magas ablakon, mint akkor. Leült az íróasztalhoz. Mellette könyvespolc állt, rajta gondosan feliratozott gerincű mappákkal. Meglátta a nevét az egyiken. Mobiltelefonszámlák másolatai voltak benne. Finoman végigsimította a megsárgult iratokat. Apa tehát megőrizte őket. Ennyi éven át. Ez volt az egyik utolsó csendes csatájuk, talán a legutolsó? Mindössze néhány hónappal később elköltözött.

Gimnazista volt. Az év elején volt a születésnapja, és az elsők között volt az osztályában, aki tizennyolc éves korában saját mobiltelefon-előfizetést kötött. A saját előfizetés státuszszimbólum volt, és két osztálytársa, akiket amúgy nem érdekelt, odament hozzá a szünetben, meg akarták nézni a telefont. Még néhány lány csatlakozott, ő állt a középpontban. Megkérdezték Yanát, hogy tudna-e segíteni nekik is saját előfizetést szerezni. Ebédszünetben elmentek a bevásárlóközpontba. Ő vezette a sort, és ő beszélt az ügyfélszolgálatosokkal, míg a többiek néhány lépéssel hátrébb álltak. Volt egy ajánlatuk: aki előfizet egy évre, az kap egy telefont. Yana segített a többieknek – mindenkinek osztottak készüléket és SIM-kártyát borítékban. Elterjedt a hír, másnap még többen jelentkeztek. Központi szereplő lett, az ő kezében voltak az osztálytársai belépőjegyei a felnőtt életbe, és boldogan osztogatta őket. És ez így ment néhány héten át azon a télen. Egy idő után megérkeztek az első telefonszámlák, egymás után – minden alkalommal, amikor hazaért az iskolából, új borítékok hevertek az előszoba padlóján. Kiosztotta őket az osztálytársainak, és néhány hét múlva már az emlékeztetők jöttek, ezúttal szigorúbb hangnemben: a számlát azonnal ki kell fizetni, ha nem, inkasszóra lehet számítani. Yana kérlelte az osztálytársait, hogy fizessenek, ők megígérték, hogy fizetni fognak, elvették az emlékeztetőket, és betették az iskolatáskájukba. Egyetlenegy sem fizette ki a számláit. Egy nap, amikor hazaért az iskolából, az apja már otthon volt. A konyhából hívta őt. Néhány borítékot tartott a kezében, egy behajtócégtől érkezett leveleket, és kérdezte, hogy ezt meg mire vélje. Yana sírva bevallotta tettét. Az apja halkan és gyorsan beszélt, adatokat akart. Hány előfizetést írt alá? Melyik üzletben? Utána becsukta a dolgozószobája ajtaját. Soha többé nem hozták szóba. Így emlékszik vissza az apjával töltött gyermekkorra: egy hosszú, közös csendre. Yana tizenegy éves volt, amikor az anyja eltűnt. Az első években csak járkált fel-alá a lakásban, abban a furcsa űrben. Amikor hétköznap reggelente együtt reggeliztek az apjával, előfordult, hogy az egy szót sem szólt hozzá. Volt egy Loser nevű kutyájuk. Ő volt az egyetlen társa azokban az években.

Óvatosan átlapozta a telefonszámlákat, minden oldal tetején az apja kézírása állt: rendezetlen tartozás. Ennyi éven át őrizte a számlákat, türelmesen várva, hogy kifizessék az adósságot!

Felállt és kiment a hallba, majd be a szülei hálószobájába. Az ágy bevetetlen volt, az ágytakaró S betűt formálva kanyargott, mintha az apja egy utolsó szignót hagyott volna hátra. Szekrények hosszú sora az egyik fal mentén. Az apja zakói még mindig ott lógtak, a régóta nem viselt cipőkre vékony porréteg rakódott. Az anyja szekrényeiben már nem voltak ruhák, porszívó volt bennük meg takarítószerek, és legbelül Yana talált egy barna kartondobozt, amin az anyja neve állt. Felemelte a dobozt – nehezebb volt, mint várta –, és letette az ágyra. Egy régi fotóstáska volt benne, meg néhány buborékfóliával és gumikarikával nagy műgonddal becsomagolt objektív. Felvette az egyiket, emelgette, majd felkapott egy másikat. Felsorakoztatta őket az ágyon. Ősrégiek voltak, és Yana nem értette a helyzetet, hiszen az anyjának nem is volt fényképezőgépe, ugye? Volt egy nyaklánc is, ami úgy festett, mintha egy állat számára készült volna, a rajta lévő famedál egyik oldalán azonban az anyja neve, a másikon pedig az „apu” szó állt. A doboz alján kilenc fotóalbum is hevert. Nyolcat sasok fotói töltöttek meg, mindegyik messziről készült, szemcsés és homályos volt. A kilencedikben, a karton legalján lapuló lila műbőr albumban azonban valami egészen mást talált, és ezek a fényképek vezették őt ide, erre a vonatra.

Ez egy új, nagysebességű vonat, ami enyhén bedől a kanyarokban, hogy tudja tartani a csúcssebességet – Yanának az asztalhoz kell szorítania a kávéspoharat, amikor elkezdenek megkerülni egy tavat. Kezét a fényképalbumon pihenteti. Tegnap este megnézte a képeket, azóta próbálja újraélni azt a húsz évvel ezelőtti napot, amikor utoljára látta az anyját. Anya és apa egész nap veszekedtek. Nem akart véget érni. Amikor késő este lefeküdt aludni, ők még mindig egymással kiabáltak. Yana általában próbált hallgatózni, amikor a szülei beszéltek, de ezt most nem akarta hallani. Megbocsáthatatlan dolgokat vágtak egymás fejéhez. A veszekedés végighömpölygött a lakáson, és Yana megkönnyebbült, amikor a fürdőszobában kötöttek ki, mert onnan tompán és furcsán szóltak a hangok, mintha párnákba kiabáltak volna. Végül minden elcsendesedett, majd a megszokott neszek hallatszottak, ahogy anya lefekvéshez készülődött. Vizeletének sugara keményen kopogott a porcelánon, a fürdőszobában túl sokáig folyatta a csapot, mert várta, hogy lehűljön a víz. Apa még mindig fent volt, Yana hallgatta a lépteit – aznap éjjel nem talált nyugalmat, járkált, felállt, leült.

Amikor Yana másnap felébredt, egyikük sem volt otthon. A konyhában egy cetli várta az asztalon „Apa és Anya” aláírással, de az apja kézírásával. Azt írták, elmentek egész napra, estére itthon lesznek, és a hűtőben talál ennivalót. És hogy ne felejtse el megetetni Losert. Yana várta a szüleit. Hosszú és forró nap volt. Egy régi, bádogtetős bérház felső emeletén laktak, Yana kinyitotta az ablakokat, és a város zajai betöltötték a lakást. Tudta, érezte, hogy valami nincs rendben. Sokszor hívta az apja mobilját, de nem vette fel. Amikor az anyját hívta, a telefon a konyhaasztalon rezgett; természetesen otthon hagyta. Aggódva várt, járt szobáról szobára, Loser meg ment utána, az ölébe feküdt. Késő este végre meghallotta a lift hangját, majd az apja egyértelműen felismerhető csoszogását. Az apja bejött, megcsókolta Yana homlokát, és azt mondta neki, hogy anya nem jön vissza, majd bement a szobájába. Egy székre akasztotta a zakóját, a zakója zsebéből kilógott valami fehér tárgy. Két vonatjegy volt.

Az úti cél: Malma.

Yana emlékszik, nagyon szépnek találta az állomás nevét, látta maga előtt, és képzelgett róla: Malma állomáson az évszaktól függetlenül mindig nyár van. Erőteljes szelek rázzák a terebélyes lombkoronákat a peron fölött. Malma egyre nagyobb helyet foglalt el benne. Olvasott a kisvárosról a neten, megnézte felülről a Google Mapsen.

Kis község, egy vasútállomás és egy utca. Egy élelmiszerbolt, egy edzőterem, egy cipőbolt és néhány ház, talán tizenöt, ha sorakozott az utca mentén. A falut hatalmas erdőség vette körül.

A büfé még mindig üres. Leveszi a kávéspohár fedelét, hagyja kihűlni az italt. Kinyitja a fényképalbumot, és nézi a feliratot az első oldalon, egy gyerek írta tollal: Muszó temetése, 1976. augusztus. Alatta az anyja neve: HARRIET.

Az első képen egy nyolc év körüli kislány látható. Yana felismeri az anyját. Fekete haja kócos, már régen nem fésülte át senki. Tetőtől talpig feketébe öltözött. Egy vonatkocsiban ül, és álmélkodva néz ki az ablakon. Fotóstáska az oldalán. A következő kép ugyanakkor készült, pontosan ugyanabból a szögből, csak másodpercekkel később. Ezen a kislány már zárkózott, az előtte lévő asztalt nézi. Mintha könnyekkel küszködne. Yana lapoz, és egy újabb képet lát, új környezetben. Az anyja kislányként a vasútállomáson. Egy padon ül, kezét az arca elé tartja. Fölötte egy tábla az állomás nevével: Malma.

Tegnap este halott apja ágyának szélén ült, ölében a fényképalbummal, és rájött: több utazás is volt a malmai állomásra.

Az elsőre a hetvenes években került sor. Az anyja akkor még kislány volt, vonattal ment az apjával Malmába, hogy eltemessenek egy bizonyos Muszót – talán egy kisállatot? A második utazás 2001. szeptember 17-én történt. Az anyja ekkor már felnőtt, és határtalanul boldogtalan kapcsolatban él az apjával. Házasságuk legsúlyosabb válsága kellős közepén, amikor a kapcsolatuk széthullóban van, hirtelen úgy döntenek, hogy otthon hagyják a lányukat, és felülnek egy Malmába tartó vonatra. Ahonnan az anyja nem jön vissza.

Mi történt?

Ez tehát a harmadik utazás. Yana az előző kettő után nyomoz, kutatja egy évtizedeken átívelő történet körvonalait. Lapozgatja az albumot. A fényképek, a saját magában őrzött képek az anyjáról, a hirtelen felbukkanó és neki nyugtot nem hagyó emlékek egybeolvadnak a vonatablakon túl elsuhanó svéd tájjal. Nézi az ázott réteket, a mellkasában hideget érez, a gyomrában meleget, és egyszeriben levegő után kapkod, hallgatja a testét átdübörgő szívverést. A szíve minden harmadik dobbanást kihagy. Az ember úgy érzi, hogy meg fog halni, pedig nem.

Tartalom

Első fejezet – Harriet

Második fejezet – Oskar

Harmadik fejezet – Yana

Negyedik fejezet – Oskar

Ötödik fejezet – Harriet

Hatodik fejezet – Yana

Hetedik fejezet – Oskar

Nyolcadik fejezet – Harriet

Kilencedik fejezet – Yana

Tizedik fejezet – Oskar

Tizenegyedik fejezet – Harriet

Tizenkettedik fejezet – Yana

Tizenharmadik fejezet – Oskar

Tizennegyedik fejezet – Harriet

Tizenötödik fejezet – Yana

Tizenhatodik fejezet – Oskar

Tizenhetedik fejezet – Harriet

Tizennyolcadik fejezet – Yana

Tizenkilencedik fejezet – Oskar

Huszadik fejezet – Harriet

Huszonegyedik fejezet – Yana

Huszonkettedik fejezet – Oskar

Huszonharmadik fejezet – Harriet

Huszonnegyedik fejezet – Oskar

Huszonötödik fejezet – Harriet

Huszonhatodik fejezet – Yana

Huszonhetedik fejezet – Oskar

Huszonnyolcadik fejezet – Harriet

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0