A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ralph „Sonny” Barger – Keith & Kent Zimmerman:

Hell’s Angel. The life and times of Sonny Barger and the Hell’s Angels

Motorcycle Club. Perennial – Harper Collins, New York, 2001

Fordította Pritz Péter

A HELL’S ANGELS és a „death head” („halálfej”) dizájn a Hell’s Angels Motorcycle Corporation bejegyzett védjegye, és annak engedélyével használjuk őket.

Azok a képek, amelyeken nincs feltüntetve a fotós neve, Sonny Barger személyes gyűjteményéből származnak.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Published by arrangement with Mariner Books,

an imprint of HarperCollins Publishers.

Hungarian translation © Pritz Péter, 2023

Trubadúr Kiadó, 2023

ISBN 978-963-656-022-5

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

TARTALOM

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

BEVEZETŐ

1 BEVONULÁS CUSTERBE

2 OAKLANDI MELÓSOK,JUNGLE JIM’S ÉS RALPH, A RAKODÓMUNKÁS

3 A KÍGYÓVEREMBEN HÁLNI

4 HARLEY-K, CHOPPEREK, TÚRADOBOZOSOK ÉS ELLOPOTT MOTOROK

5 A BÜSZKÉK  A PISZKOS KEVESEK…  A HELL’S ANGELS

6 FELESÉGEK, BARÁTNŐK ÉS LIVERMORE SZÉPE

7 A SISTERGŐ, LSD ÁZTATTA HATVANAS ÉVEK

8. KERESZTÜL A DZSUNGELEN, PORTERVILLE ÉS BILIÁRDOZÁS AUTOMATA FEGYVERREL

9. LET IT BLEED: NULLA SZIMPÁTIA ALTAMONT ÖRDÖGEIVEL

10 GYILKOSSÁG, ŐRÜLET, ÉLET A TÖRVÉNYEN KÍVÜL

11 LECSUKVA ÉS MÉLYPONTON – ANGYALOK A SITTEN

12.  RICO, A TÖKÖM – A VICCES NEVŰ TÖRVÉNY

13. ÁRULÓK, BEÉPÍTETT ÜGYNÖKÖK ÉS KORMÁNYZATI BESÚGÓK

14 TAZ LEGYŐZI A RÁKOT

15 OAKLAND A VISSZAPILLANTÓMBAN, A CAREFREE HIGHWAY SZELE A SZÉLVÉDŐMÖN

UTÓSZÓ: BŰNLAJSTROM

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

© Dieter Rebmann

Ralph „Sonny” Barger (1938–2022) a Hell’s Angels Motorcycle Club oaklandi chapterének{1} egyik alapító tagja volt. Több könyv szerzője, köztük A Pokol Angyala és a Let’s Ride című köteteknek, mely utóbbi útmutató a motorozáshoz. Mivel a motorszerelés mestere, számos motorosfilmnek volt műszaki tanácsadója, köztük a Hell’s Angels on Wheels és a Hell’s Angels 69 című alkotásoknak. Halálakor Barger a Hell’s Angels Motorcycle Club arizonai Cave Creek chapterének volt a tagja.

Keith és Kent Zimmerman ikertestvérek egyedülálló írócsapatot alkotnak. Társszerzői a Rotten – Íreknek, feketéknek, kutyáknak tilos! című kötetnek, melyet John Lydonnal, alias Johnny Rottennel, a Sex Pistols frontemberével közösen írtak. A kötet bestseller volt Nagy-Britanniában, és Ralph J. Gleason Book Awardra jelölték. Zimmermanék társszerzőként írták a Daddy-O: Iguana Heads and Texas Tales című könyvet is, amely Robert „Daddy-O” Wade texasi szobrász és fotórealista festő életét dolgozta fel.

Sarrah-nak

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönet mindenkinek, aki segített felépíteni a klubot és engem, azzá, amik ma vagyunk. – Sonny

Köszönet a következőknek: Fritz Clapp, Jim Fitzgerald, Cisco Valderrama, Sharon Barger, Bud és Shirley Rogers, Kent Russell, Mouldy Marvin Gilbert, Bobby Durt, Big Al Perryman, Guinea Colucci, Oakland Hell’s Angels MC, Paul Slavit, Diane Austin, Bob Blasier, Ben Schafer, Paul Bresnick, Ben Myron, Tony Scott és főként Deborah Zimmermannak, Gladys Zimmermannak, Sonnynak, Noelnek és Sarrah-nak. – Keith és Kent Zimmerman

BEVEZETŐ

Mindig tudtam, hogyha elmondom a történetemet úgy, ahogy történt, minden bocsánatkérés nélkül, a motorosok, valamint a szabadságot és az országutat szerető emberek a könyvem mellé állnak, és bestseller lesz belőle. Ez így is történt.

A megjelenését követő néhány hónapon belül a Hell’s Angel bestseller lett az Egyesült Államokban, az Egyesült Királyságban, Kanadában és Németországban. A fordítás már készül Olaszországban, Norvégiában, Svédországban, Dániában, Japánban, sőt Törökországban és Észtországban is. A könyveladás úgy beindult, mint a Harley Road Kingem.

A világ minden táján látogatják a honlapomat, a www.sonnybarger.comot, és sok üzenetet küldenek. Úgy tűnik, hogy megértették legfőbb mondanivalómat: a szabadság nem olcsó, ne legyél besúgó, és néha szó szerint harcolni kell a szabadságért. Az olvasók végre megkapták a Pokol Angyalainak igaz történetét azok után, hogy évtizedeken át a bűnüldöző szervek, a média és a kamu „tényfeltáró” könyvek és cikkek hazugságait olvasták. Itt volt az ideje, hogy tisztázzunk minden hazugságot és elferdített igazságot.

A legtöbb író/szerző csak az olyan nagyvárosokban dedikálja könyveit és ad interjúkat a sajtónak, mint New York, Chicago, Los Angeles meg esetleg Denver és San Francisco. Nagyjából ennyi. Én viszont tudtam, hogy az én embereimnek ez nem lesz elég.

A könyv New York-i első kiadását egy dedikálás és egy parti követte, amin részt vett a New York City-beli chapter is, majd elindult a Sonny Barger 2000 Route 66 Tour Chicagóból, végigkanyargott több államon, és végül elért Kalifornia napsütötte partjaira.

Szerettem volna a könyvet olyan igazi amerikai helyeken dedikálni, mint Springfield (Illinois és Missouri államban is), St. Louis, Tulsa, Oklahoma City, Amarillo és így tovább. Amarillo után nyugatra, az én földemre indultunk, olyan területeket érintve, mint Új-Mexikó, Arizona, Vegas, végül pedig Kalifornia és a nyugati part.

A könyvesboltokon kívül motorosboltokban és Harley-Davidson márkakereskedésekben is tartottunk dedikálást.

A motorosboltok bizonyultak a legjobbnak; a hardcore rajongók egy olajos szervizben vagy Harley-kkal telepakolt bemutatóteremben jobban érezték magukat, mint egy könyvesboltban. Utóbbiban megjelent, mondjuk, háromszáz ember, egy motorosboltban meg úgy hatszáz-nyolcszáz.

A Route 66 Tour után az Államok mind a négy sarkába eljutottam. Megfordultam többek között Denverben, Minneapolisban, Clevelandben, Buffalóban, Rochesterben, Portlandben, Seattle-ben és sok északkeleti városban. Több ezer könyvet dedikáltam olyan nagy motorosrendezvényeken, mint például a Black Hills Rally a dél-dakotai Sturgisben, a Four Corners Rally a coloradói Durango közelében, a Biketoberfest Daytona Beachen, a New England Bike Spectacular Bostonban, a Hollister Independence Rally Kaliforniában, sőt még eljutottam a Bulldog Bashre is az angliai Strafordshire-ben (ahol először jártam). A klub is részt vett ezen a megmozduláson, mert a Hell’s Angels számos helyi chaptere is beszállt, és szponzorálta a dedikálásokat.

A „hazatérő dedikálásomon” Oaklandben harminc oaklandi Hell’s Angels-tag kísért el egy helyi Harley-kereskedésbe. Aznap majdnem kilencszáz könyvet dedikáltam az éves nagyszabású, élő zenés rendezvényen, ahol spéci motorokat állítottak ki, és bikinis lányok mosták a mocikat. A zsaruk fel-alá járkáltak az utcán, és féltékenyen méregettek minket. Mi meg csak buliztunk. Ilyen egy tipikus Hell’s Angel dedikálási esemény.

Miközben ezt írom, a tavaszi turném utolsó szakasza következik: HAMC által támogatott dedikálások Phoenixben és Anaheimben. Utána pedig a Laughlin River Run jön Nevadában, amit még néhány további motorosboltban való megjelenés követ Washingtonban és Idahóban (amiket Washington Nomads chapterünk szponzorál).

Azután Oslóba és Koppenhágába repülök, majd vissza a HAMC által szponzorált dedikálásokra Laconiába, New Hampshire-be, Cape Codra és San Diegóba.

Értitek, mit akarok ezzel mondani. Mozgásban vagyok és az út nem ér véget. Ott vagyok, ahol lenni akarok.

Tíz hónappal azután, hogy megvettem a Harley-Davidson Road Kingemet, már több mint 64 ezer kilométert tettem meg, a repülőutakat nem is számítva. Minden dedikálásnak megvan a maga története.

Legalább két klubtagot viszek magammal, akik minden alkalommal velem motoroznak. A Route 66 turnén, Chicagótól lefelé St. Louisba és Kansas Citybe több mint negyven klubtaggal motoroztunk együtt. Nagyon jó buli volt. Mondtam a kiadónak, hogy ne foglaljanak puccos szállodákban szobát. Nekünk csak benzin kellett, meg egy hely, ahol alhattunk. Nem volt nálunk sok cucc, csak begurultunk egy motelbe (ahol a szar is megfagyott a recepciósban), buliztunk egy kicsit a motorjaink körül (amik általában az ajtónk előtt álltak), aludtunk egyet, majd másnap reggel útnak indultunk.

Amikor behajtottunk a St. Louis-i könyvesbolt parkolójába, a megbeszéltnél egy kicsit korábban érkeztünk. A boltos hölgy az órájára pillantott, majd az utca túloldalán egy kocsma felé mutatott: „Mr. Barger, menjenek be a bárba a túloldalon. Én fizetek.”

Negyven szomjas Hell’s Angels-tag volt velem Chicagóból és Minneapolisból… Azon tűnődtem, vajon tudta-e, mire vállalkozik. De jól viselkedtünk.

Amikor beértünk a Doc’s Harley-Davidson-kereskedésbe St. Louisban, az üzletvezetőtől kaptunk ingyenpólókat, bár eredetileg csak egy órára voltunk hivatalosak, több mint ötszáz könyvet dedikáltam. Végül elfogytak a könyvek.

Miután leszálltam a motoromról Albuquerque-ben, odarohant hozzám egy Hell’s Angels-tag, és megragadott.

– Hé, testvér, hogy vagy?

Kicsit fáradt voltam, épp csak lejöttünk az országútról, de nem volt semmi bajom vele, még ha nem is ismertem a fickót. Láttam, hogy koponyás emblémája van, de alatta az állt: „International”, ami elég furcsának tűnt.

Először azt hittem, hogy talán ausztrál felvarró lehet, de nem, tévedtem. Gyanakodni kezdtem, ezért megkérdeztem a srácot:

– Hé, ember, megengedik odaát, hogy viseld azt a „nemzetközi” feliratot?

Ő csak megvonta a vállát.

Erre azt mondtam neki: – Nos, mi nem engedjük meg, és erről szeretnék is veled beszélni, amikor végeztem a dedikálással.

Bementem a könyvesboltba, ahol már vagy háromszáz ember állt sorban, akik arra vártak, hogy dedikáltassák a könyvüket. Leültem, és két könyvet írtam még csak alá, amikor ez a furcsa felvarrós fickó megint elment mellettem. Az egyik tag megkopogtatta a vállamat.

‒ Hé, Sonny, azt nézd meg.

A fickó egy olyan death headet viselt, amit a Hell’s Angels Forever című film plakátjáról másoltak le. A plakáton lévő embléma nem igazi death head volt; kissé megváltoztattuk, hogy eltérjen az autentikus HAMC-logótól. Felpattantam az asztaltól, és odamentem a fickóhoz, aki a hamis logót viselte. Egy taggal félrehívtuk őt.

– Ki a fasz vagy te? Mi folyik itt? – kérdeztem tőle.

– Itt élek Albuquerque-ben – mondta.

– Add ide azt a felvarrót – mondtam neki.

– Miért? – kérdezett vissza.

Rossz válasz.

Levettük róla a dzsekit, valamint az „Oakland” feliratú pólóját, adtunk neki helyette egy másik pólót, majd mondtuk neki, hogy húzzon onnan. Hülyeségét megbánva elsomfordált. Mivel néhányan megrökönyödtek a jeleneten, biztosítottam a sorban álló embereket, hogy minden rendben van.

– Elnézést a közjátékért. Minden rendben van. Ne aggódjatok.

Aztán leültem, és folytattam a könyvek dedikálását.

Szintén Albuquerque-ben történt, hogy a testőrömet, Jobyt a Cave Creek-i Hell’s Angelsből letartóztatták, mert fegyver volt nála. Az albuquerque-i dedikálás egy bevásárlóközpontban lévő könyvesboltban zajlott, és mellette volt egy italbolt meg egy étterem, ahol alkoholt is adtak. Nos, Albuquerque olyan, mint Arizona: az embernél lehet fegyver az utcán, de nem viheted be olyan létesítménybe, ahol alkoholt árulnak. (Meg persze bankba se.) Könyvesbolt, italbolt, mit tudtuk mi? Jobyt végül letartóztatták a fegyverviselés miatt. Ötszáz dolcsit fizettünk egy ügyvédnek, és az ügyet végül ejtették. A bíró azt mondta: „Viselhet fegyvert, csak nem Albuquerque-ben.” Ember, hogy szeretnek minket Albuquerque-ben.

Az első dedikálások alkalmával a könyvesboltosok azt mondták,  hogy örülnének, ha nyolcvan-száz könyvet dedikálnék. Különösen a női boltvezetők örültek, amikor négyszer-ötször annyit adtunk el, mint amennyire számítottak. A Publishers Weekly írt egy cikket arról, hogy milyen jól szervezettek voltunk, mennyire szokatlan volt a turné, és mennyire meglepte a könyvesbolt-tulajdonosokat a könyv sikere. Egy idő után úgy belelendültem, hogy óránként körülbelül 120 könyvet tudtam dedikálni úgy, hogy közben még fotózkodtam is, kezet ráztam velük, vagy épp kioktattam a szüleikkel érkező gyerekeket arról, hogy ne szokjanak rá a dohányzásra. Sok motoros hozta magával a gyerekét, így kihasználtam az alkalmat, és megkérdeztem tőlük: – Tudjátok, miért beszélek így? – utalva a reszelős hangomra. A torkomon lévő lyukat fedő géztapaszra nézve általában megrázták a fejüket. – Mert cigarettáztam. Ígérd meg, hogy soha nem fogsz dohányozni.

A szülők mosolyogtak, amikor a gyerekük és én kezet ráztunk a megállapodásunkra. Remélhetőleg a nagy dohánygyáraknak jó néhány fiatal vásárlójába kerültem.

Általában két vagy három óra dedikálás után az üzletvezető hölgyek megkérdezték, hogy szeretnék-e szünetet tartani. Nem akartam megtörni a lendületet, ezért udvariasan visszautasítottam őket.

Nem, asszonyom, sokan állnak még sorban. Szeretném, ha mindenkire jutna idő.

Az egyik, egyébként szelíd üzletvezetőnő erre kijött a sodrából: – Legközelebb, ha valami balfék író elkezd itt nekem siránkozni, hogy miért kell háromnegyed órán át dedikálnia, azt fogom mondani neki, hogy baszódjon meg.

Így kell ezt, kislány!

Egyszer egy oklahomai könyvesboltban dedikáltam, amikor egy hórihorgas cowboy állt be a sorba. Rideg és gonosz kinézete volt, és éreztem, ahogy engem bámul, miközben egyre közelebb lépett. Mikor ő került sorra, észrevettem, hogy nem is vett könyvet. Azt gondoltam magamban: „Ó, a rohadt életbe, tudtam, hogy verekedni kell ezzel a köcsöggel.” Az asztal másik oldalán állt, én meg egy kicsit hátrébb toltam a székemet, készen arra, hogy felugorjak és én üssek előbb, ha kell.

‒ Tudod – mondta nekem –, azt hiszem, végre rájöttem, milyen ember vagy.

‒ Mire jöttél rá? – kérdeztem tőle, készen arra, hogy felrúgjam az asztalt, és szétrúgjam a seggét.

‒ Ti, a Pokol Angyalai, pontosan olyanok vagytok, mint mi, cowboyok – mondta. – Ti úgy akartok motorozni, hogy abba ne szóljon bele a kormány, mi meg csak a marháinkat akarjuk tenyészteni úgy, hogy a kormány békén hagy minket. Kösz szépen. Kétszer is elolvastam a könyvedet.

Majd megfordult és elsétált.

Néha a sorok olyan hosszúak voltak, hogy néhány rajongóm elolvasta az egész könyvet, míg arra várt, hogy dedikáljam neki és üdvözöljem! Modestóban, ahol a nővérem, Shirley ragaszkodott ahhoz, hogy ott is dedikáljak, a Legends Harley-Davidson Cafe annyira tele volt, hogy a helyi könyvesbolt vezetője ott könyörgött az embereknek, ne vegyenek egynél több könyvet, mert elfogy a raktárról. Igencsak megleptük őt. Hallgatniuk kellett volna Shirley-re. Ő tudta, hogy tömegek fognak jönni.

Az azt megelőző héten több mint nyolcszáz kötetet dedikáltam San Diegóban a Harley-kereskedésben, aztán ott is elfogyott a könyv. Ezért kerültünk fel a New York Times bestsellerlistájára.

A turnén a legtöbb város közel esett egymáshoz, így könnyű volt mindennap egyet letudni. Általában pár száz kilométerre voltak egymástól a helyszínek. Egyszer-egyszer a kísérőimnek lehetősége adódott teljes gázzal menni lakott területen kívül az országúton. Amikor végeztünk Oregonban, egyenesen a Colorado állambeli Englewoodba hajtottunk, a Columbine Harley-Davidson-kereskedésbe. Ez volt az egyik leghosszabb utunk. Olyan gyorsan mentünk, hogy egy nappal korábban értünk oda.

Utoljára 1988-ban jártam Englewoodban, amikor a szövetségiek először zártak ott börtönbe. Akkor voltam utoljára sitten.

Az englewoodi dedikálás után el kellett indulnunk a coloradói Durango melletti Four Corners motorostalálkozóra. A távolsághoz képest elég kevés időnk volt odaérni. Óránként 130-140-nel téptünk egész úton. Mivel fél nap késéssel értünk oda, hosszú sorokban álltak az emberek, hogy aláírathassák a könyveiket. Leugrottam a motoromról, és azonnal dedikálni kezdtem. Nem szeretek csalódást okozni senkinek.

Los Angelesben két Harley-kereskedésben terveztünk dedikálást. Az első a Book Soup volt, ami jól ment annak ellenére, hogy egy Lakers-rájátszásmérkőzéssel versenyeztünk. Másnap reggel a Glendale Harley-nál a meghirdetettnél korábban kezdtem el dedikálni. Mire végeztem, közel 700 könyvre firkantottam a „Sonny” nevet.

A tervek szerint aznap délután még meg kellett jelennünk egy, a Universal Studios City Walkon lévő Harley-boltban. De probléma merült fel, amikor a bevásárlóközpontban, ahol a Harley-kereskedés volt, a biztonságiak nem engedték, hogy a klubtagok viseljék bent a klub felvarróival ellátott mellényeiket. Ezt a baromságot, hogy basszák meg. Nem volt újdonság, hogy a zsaruk kekeckednek, felhívják a könyvesboltokat és a rádióállomásokat, és beleütik az orrukat a dedikálásunkba. Lemondtuk a Universal City Walkon a dedikálást. A kikötéseik elfogadhatatlanok voltak. A glendale-i Harley-kereskedés főnöke, aki mindig is jól bánt velünk, a Universal City-beli üzlet tulajdonosa is volt. Nem az ő hibája volt. Így miután egész nap dedikáltam Glendale-ben, sokáig ott maradtam, és további könyveket írtam alá, hogy eladhassák azoknak, akik lemaradtak rólunk Universal Cityben.

Másnap meglátogattunk egy divatos használtruha-boltot, ahol állítólag hamis Hell’s Angels-felvarrókat árultak. Öten mentünk be a Los Angeles-i üzletbe. Ahogy beléptünk, az eladó elsápadt. Megkérdeztem, honnan szerezte a hamis ruhákat. Levettem a hamis felvarróval ellátott kabátot a fogasról, és a pulthoz vittem. Aztán elővettem a késemet, és elkezdtem levágni a felvarrót a bőrdzsekiről.

A Pokol Angyalain kívül senki más nem viselhet ilyesmit. Különben is, ez hamis.

Az eladó mondott valamit, hogy a dzsekit a tulajdonos vásárolta, aki épp nem volt ott.

– Én… – mondta a srác –, én... odaadom neked, oké? És mivel mind itt vagytok, vigyétek el nyugodtan a kabátot is.

Pete Dago egy dolcsit csapott a pultra fizetségképpen, és békésen távoztunk.

A következő állomásunk a kaliforniai Venice volt. Jól éreztük magunkat a Beyond Baroque nevű írói egyesületnél, ahol dedikáltunk. Más volt, mint a többi dedikálás; egy kicsit... művészibb. Két szerzőtársam, Keith és Kent Zimmerman felolvastak a könyvből, majd előlépett Dennis Hopper, és úgy mutatott be engem, mint egyik kedvenc amerikai hősét. Néhány motorosklub is megjelent, köztük egy csapat kedves vietnami veterán Harley-kkal. A motorjaik a füvön parkoltak; motorosok keveredtek veteránokkal, veteránok keveredtek írókkal, és mindannyiunkat melltartó nélküli csajok vettek körül. Majdnem olyan volt, mint a hatvanas években.

Tudtam, hogy a helyi és szövetségi zsaruk továbbra is beleütik az orrukat a dolgainkba, még akkor is, ha a tudtunk nélkül csinálták. Oregonban a rendőrség elment egy könyvesboltba, és azt mondta az üzletvezetőnek: „Tudja, a Pokol Angyalai megöltek valakit a legutóbbi dedikáláson. Le kell állítania a rendezvényt.” Persze az egész hazugság volt.

Egyszer egy Los Angeles-i rádióállomáson adtam interjút, és a zsaruk felhívták a műsorvezetőt, hogy utána adja át nekik a felvételt. Néhány hónappal később egy másik Harley-kereskedésben kellett volna dedikálnunk. Egy helyi Hell’s Angels-csoport szponzorálta és reklámozta az eseményt, szóval rengeteg embert vártak. Néhány nappal a rendezvény előtt a megbízott rendőrfőnök azt mondta a kereskedőnek, hogy ha szponzorál egy Hell’s Angels-eseményt a városukban, a rendőrök többé nem fogják a márkakereskedésébe vinni a Harley-jaikat szervizelésre. A fazon lemondta a dedikálást, de mi mégis megrendeztük egy kis bárban az út mentén.

A turné legjobb rendőrös sztorija Floridában történt, a daytonai Biketoberfesten, ami egy hatalmas motorosrendezvény.

A járőrök általában szemmel tartottak minket. A dedikálás szünetében elindultam, hogy keressek egy helyet, ahol ehetnék valamit.

Egy 7-Elevennél kötöttünk ki. A parkolóban vagy ezer ember lődörgött, köztük rengeteg motoros. Sokan felismertek a dedikálásról. Szóval ott lófráltam, és dumálgattam velük.

Erre megjelent három biciklis rendőr. Jól megtermett, húszas éveikben járó rendőrök voltak, rövidgatyában, egyenruhában, biciklis sisakban. Ott bringáztak a tömeg körül, hogy fenntartsák a rendet. Na ja. Megláttak, és egyikük odakiáltott:

‒ Hé! Hé! Hé!

‒ Hozzám beszélsz? – kérdeztem.

Aha.

‒ Először is a nevem nem „Hé”. (Ezt Lurchtől tanultam a sitten.)

‒ Gyere csak ide – mondta az egyik bringás zsaru, egy őrmester. – Beszélnem kell veled.

Mindenki közelebb lépett, hogy lássák és hallják, ami történik. Egy nagy körben álltunk, és az emberek kíváncsian nyújtogatták a nyakukat meg kérdezősködtek, hogy megtudják, vajon mi történik egy éhes Pokol Angyala és három biciklis rendőr közt.

‒ Mi a fenét csinálsz te itt? – kérdezte az őrmester.

‒ Megyek enni.

‒ De mégis hogy képzeled, hogy egy motorosklub dzsekijében mászkálsz itt? A Hell’s Angels nem viselheti a klub színeit ebben a városban.

‒ Baszódj meg – morogtam.

‒ Igazold magad! – mondta közülük a legmagasabb, az őrmester.

Undorodtam az egésztől, éhes voltam, és közben igyekeztem megőrizni a nyugalmamat.

‒ Korábban már igazoltattak.

‒ Kik? – kérdezte.

‒ Honnan a faszból tudjam? A járőrosztagotok, gondolom.

Amikor beérkeztünk egy-egy városba, először általában a helyi járőrök kérdeztek ki. Ha megállítottak az autópályán, általában addig tartottak fogva, amíg valaki a helyi erők közül le nem csekkolt, és tovább nem engedett.

A zsaru a walkie-talkie-ján beszólt a központba. Ez az őrmester nagyon komolyan vette a dolgát, és igyekezett profin viselkedni, miközben a vállára szerelt adóvevőjébe ugatott. Hallottuk a hangot a vonal másik végén.

‒ Figyelj, van itt egy Hell’s Angels-tag, és a klub felvarróját viseli. Azt mondja, hogy a járőrök már ellenőrizték őt. Ralph „Sonny” Barger a neve. Megnéznéd nekem?

Hosszú szünet következett. Aztán mindenki hallotta, ahogy a kapitány belerikácsol a fiatal rendőr walkie-talkie-jába:

A „Főnök” motoron – Oakland, 1965 ősze.

Balról jobbra: Clifford „Skip” Workman, Michael „Tiny” Walters, én a motoron és mögöttem Little Ron.

Gene Anthony

‒ NE BASZAKODJ AZZAL A CSÁVÓVAL!

Tudtam, hogy el fognak engedni.

‒ Viszlát, őrmester!

Vettem egy burritót, és mentem vissza dedikálni.

Szóval ez most az életem. Motorozgatok, régi barátokkal és új emberekkel találkozom, könyveket dedikálok, ja, és majdnem elfelejtettem, egy új könyvet is írok, ami valamikor 2002-ben fog megjelenni. Egy véget nem érő, kanyargós úton haladok… És lehet, hogy ez az út a te városodon is keresztülvezet majd.

Sonny Barger, 2001

A Mojave-sivatagban a Hell’s Angels ’69 című film forgatásán a Pokol Angyalai a szokásos Harley-k helyett dirt bike-okon ülnek.

Balról jobbra: Zorro, Terry the Tramp, Magoo (kalapban), Skip Workman, Tommy Thomas és én.

Ralph Nelson

1
BEVONULÁS CUSTERBE

A „motorcycle run” egy összejövetel, egy mozgásban lévő buli.  Ha az ember a Hell’s Angels klub tagja, egy ilyen megmozdulás valódi erődemonstráció és az összetartozás kifejezése. A szabadságról szól, és arról, hogy az ember maga mögött hagyja a sok faszságot. Az Angyalok nem azért indulnak el együtt motorozni, hogy bajt keverjenek, hanem hogy motorozzanak, és jól érezzék magukat együtt. Mi egy klub vagyunk.

A Hell’s Angels tagjai közül a legtöbben nagyon jó motorosok. Egy csapat Hell’s Angelst látni, akik szorosan egymás mellett több mint 130-cal száguldva döngetnek az úton, igazi látványosság. Amikor az ember csapatban motorozik, az valami egészen más, különös élmény. Gyors és veszélyes mutatvány, és istenemre mondom, jobb, ha odafigyel az ember. Bármi is történjen az előtted haladóval, az fog veled is történni. Teljesen más dolog ez, mint egyéb járművekkel menni. Ébernek kell lenned. Ahogy Fuzzy, egy oaklandi Angyal mondta egyszer: „Baszd meg, néha 135-145-tel is repesztünk esőben. Én még az autómmal sem megyek ilyen gyorsan!” Amikor a hatvanas évek végén a Hell’s Angels-chapterek elkezdtek Kalifornia államon kívül és más országokban is megalakulni, akkor kezdtük el az olyan túráinkat, ahol az úti cél az USA vagy éppen a World Run volt.

Ebbe a galeribe senki ne kössön bele.

Balról jobbra: Cisco, Zorro, Terry the Tramp, Deakon, 1968-ban.

Cisco Valderrama gyűjteményéből

Útközben találkoztunk az új chapterekkel, akik csatlakoztak hozzánk.

Oaklandből New Yorkba még a régi merev vázas motorokon mentünk, és annyira ráztak, hogy már az jó időnek számított, ha óránként 100-zal tudtunk menni.

A rázkódástól még legalább egy óráig zsibbadt és bizsergett az ember keze, miután leszállt a motorról. Ha sikerült megtenni 500-600 kilométert egy nap, az azt jelentette, hogy már kurva gyorsak voltunk. A másik nagy probléma akkoriban az volt, hogy benzinkutat kellett keresnünk úgy hatvan kilométerenként, mivel a régi típusú motoroknak olyan kis tankja volt, hogy száz kilométernél többet nem lehetett megtenni velük. Ma egy Harley FXRT-vel a gumibakos motorblokknak és a nagy benzintanknak köszönhetően nemcsak kényelmesebb a vezetés, de 800-900 kilométert is megtehetsz egy nap alatt néhány tank benzinnel anélkül, hogy megizzasztana a dolog.

A világ motorosai és a Hell’s Angels között a különbség a motorjainkban rejlik és abban, ahogy mi motorozunk. Számunkra ez komoly dolog. Mi magunk vagyunk a motorjaink. Ezt mi tudjuk. És tudják a rendőrök is, és mindenki másnak is tudnia kéne. A törvény és az út egy és ugyanaz.

Még ma is az van, hogy ha a zsaruk megtudják, hogy egy nagy csapat Hell’s Angels-es tart valahová, nagy erőkkel jelennek meg, és riasztják a szomszédos települések rendőreit is. Ez a kölcsönös segítségnyújtási egyezség, amit egymással kötöttek ellenünk, azóta létezik, amióta csak az eszemet tudom. Ma ugyanaz a helyzet, mint harminc évvel ezelőtt.

Mi folyton úton vagyunk, ők meg jönnek, figyelnek, szemmel tartanak minket, és rádión leadják egymásnak a drótot. Nem keressük a bajt, és nem is áll szándékunkban bajt keverni, de úgy tűnik, hogy az mindig megtalál minket.

A rendfenntartó erők reakciói attól is függhetnek, hogy hol vagyunk. Egyszer úton voltunk Texason át Oklahomába. Ahogy haladtunk Oklahoma City felé, tíz vagy tizenkét oklahomai rendőr állt ki az autópályára, és elkísért minket egészen a városhatárig. Még azt se engedték, hogy megálljunk tankolni.

Texasban egy zsaru megkérdezte tőlem:

– Elnézést, de te és a barátaid miért hordjátok azokat a nagy késeket?

– Mert mindannyiunknak priusza van, és nem hordhatunk olyan nagy pisztolyt, mint ti – válaszoltam neki.

Egy másik alkalommal Missouriban tizenöten ültünk, és pihentünk az út szélén, amikor egy rendőrjárőr megállt, kiszállt a kocsijából, odajött hozzánk, és azt kérdezte:

‒ Nem bánja, ha felteszek egy hülye kérdést?

‒ Nem, ha nem bánja, ha hülye választ kap.

‒ Mit csinál tizenöt kaliforniai Pokol Angyala az út szélén Missouriban?

‒ Négy vagy öt emberünket elvesztettük, és most nem tudjuk, hogy hol lehetnek.

A rendőr néhány másodperc gondolkodás után azt mondta:

– Talán tudok segíteni. Beszólok rádión, körbekérdezek, hogy lássuk, meg tudjuk-e találni őket.

Körberádiózott, beszélt más járőrökkel, és miután megtalálta őket, útba igazított minket, hogy hol találjuk meg elveszett testvéreinket. Ugyanakkor akadt olyan texasi rendőr is, aki Amarillo külterületén észrevett minket az autópályán, és megijedt, vagy úgy képzelte, akkor végzi a legjobban a munkáját, ha erősítést hív. Gépfegyverekkel zárták le előttünk az autópályát. Egy másik alkalommal Dél-Karolinába menet megállítottak minket, és mindannyiunkat igazoltattak. Több mint két óráig tartott, és mindez a semmiért. A zsaruk tudnak seggfejek lenni, ha akarnak.

A Hell’s Angels motorosklub négy vagy öt kötelező runt tart évente, és úgy tizenöt-húsz kisebb bulit és összejövetelt. Ha ezt megszorozzuk az oaklandi klub negyvenéves fennállásának idejével, az rengeteg motorozást jelent. De az összes run között van egy, amelyre szívesen emlékszem. Amikor 1982-ben a nagy, éves Black Hills motoros runra mentünk a dél-dakotai Sturgisbe. A menet a „Muster to Custer” (Bevonulás Custerbe) nevet kapta.

Volt egy másik motorosklub – amelyet nem neveznék meg, mert egy nagy klub, és már régóta konfliktusunk van velük –, melynek tagjai azt terjesztették rólunk, hogy a Hell’s Angels azért nem ment el Sturgisbe, mert ők mentek oda. Ezt a New York-i klubtagoktól hallottam, mire azt mondtam: „Basszák meg. Akkor megyek Sturgisbe.” És hát persze, amikor bejelentettem, hogy megyek, az egész oaklandi chapter megvitatta a dolgot, majd egy emberként határozták el, hogy jönnek ők is Sturgisbe. A hír elterjedt a többi Hell’s Angels-chapterben is, és ők is mind úgy döntöttek, hogy velünk jönnek Sturgisbe. A „Muster to Custer” elkezdődött.

Korábban már elterveztük, hogy elmegyünk a coloradói Friscóba. Úgy döntöttünk, hogy bulizunk egypár napot, aztán mindenki felül a motorjára, és egyenesen Sturgisbe hajtunk. Az egész Hell’s Angels – a keleti parttól a nyugatiig – egy bizonyos helyre beszélt meg találkozót, hogy meg tudjuk szervezni a tömeges érkezést Sturgisbe úgy, hogy se a rendőrség, se a rivális klub ne zavarhasson meg minket ebben.

Sikerült úgy találkoznunk, hogy senki sem szerzett róla tudomást, mert Mouldy Marvin és néhány keleti parti klubtag haverjának volt egy régi mondása: HAMCOE – Hell’s Angels Muster to Custer or Else! (A Hell’s Angels bevonulása Custerbe vagy különben!) Minthogy sok Hell’s Angels-tag telefonját lehallgatták, Marvin felhívta a keleti parti Angyalokat, és csak annyit mondott: „H-A-M-C-O-E. Érted? Péntek délben.” A hír gyorsan terjedt: a keleti partiak a dél-dakotai Custerben találkoznak, majd a nyugati parti csoporttal kiegészülve a teljes Hell’s Angels-tagság együtt motorozik be Sturgisbe.

Oaklandből a coloradói Friscóba, majd onnan Custerbe a szokásos módon indult a menet. Mindannyian az oaklandi klubházunkban gyűltünk össze 1982 júliusának utolsó vasárnapján. Aznap reggel kilenckor volt indulás, és körülbelül harmincan indultunk útnak.

Minden tag a saját gépéért felelős. Minden motornak jó állapotban kell lennie ahhoz, hogy a hosszú utat oda és vissza meg tudja tenni. Szombaton volt indulás Coloradóba, előtte péntek este nálam találkoztunk jó páran egy garázsfesztre. Ha bárkinek szerelnivalója akad a motorján, abban minden tag próbál segíteni. Ha valakinek épp új láncra van szüksége, és neked van egy felesleges, akkor fogod és odaadod a tesónak, aki majd visszaadja, amikor visszaértünk.

Én eléggé komolyan veszem a felkészülést, úgyhogy mielőtt elindulunk, mindig körbejárok, és ellenőrzöm a motorokat. Kicsit olyan ez, mint a körletszemle a hadseregben. Sokan kiakadtak rám emiatt, de leszarom, én így szerettem csinálni.

Semmi esetlegesség sincs abban, ahogy mi motorozunk. El se lehet képzelni, milyen érzés az, amikor mindenki egyszerre indítja be a motorját, és elindul. A csapat eleje szigorú alakzatban halad. Én mindig bal elöl mentem, a többi officer pedig a csapat élén. Általában az alelnök megy jobboldalt elöl, mert ő a „leglegitimebb” a csoportban. És nála van az óvadékra a pénz. Onnantól hátra egy kibaszott motoros tömegbunyó az egész, mindenki a legjobb pozícióra hajt. Az olyan srácok, mint Deacon vagy Fuzzy, egy centit nem engedtek senkinek. Miután kialakul az első tíz pozíció, a többiek utánuk jönnek. Mouldy Marvin egy nagydarab, kemény csávó (ha jól tudom, 180-as IQ-val), és sokan szeretnek mögötte haladni. Hogy miért? Mert ha ő valami akadályt vagy problémát lát az úton, mindig figyelmezteti a mögötte jövőket. Pusztán kézjelzésekkel, még csak hátra se néz közben. Éjjel pedig mindig rávilágít a fényszórójával az útjelző táblákra. Ezért jön ő mindig szorosan az első szakasz mögött.

De voltak olyanok is, mint Fu Griffin, aki mögött nem akartál motorozni. Mindig lógott egy pár sportcipő a cipőfűzőjénél fogva a motorja hátulján. Soha nem tudhattad, hogy mikor esik le, pattan fel az útról, és vág pofán. 130 kilométer per órás sebességnél az még egy Pokol Angyalának is fájt volna.

Egy motoros csapat vezetése művészet, mert előre kell látnod például azt, hogy mikor kell sávot váltani, ki a faszfej sofőr az úton, hol jön a következő benzinkút, vagy mikor kell megállni valahol útközben. Az oaklandi klub kurva hosszú, közel egy kilométeres sort alkot az úton. Nem lehet, hogy csak magamból induljak ki, hogy én tudok-e épp sávot váltani, mert én vagyok a felelős a többi motoros biztonságáért is. És a sebességkorlátozás is fontos dolog. Tudjuk, hogy 130-140-nel is mehetünk autópályán, de egyes régiókban elkapnak, ha nem tartjuk be a sebességkorlátozást. Végül pontosan tudnod kell, hogy hová mész, és hány kilométert tudsz megtenni, vagyis tisztában kell lenned azzal is, hogy a többieknek mekkora a benzintankja. Körülbelül százötven-százhatvan kilométer után rajtam múlik, hogy mikor tankolhat a csapat. És mielőtt elhagyunk egy benzinkutat, van egy srác, akinek az a feladata, hogy megszámolja az összes motort. Nem akarjuk, hogy bárki is lemaradjon, vagy ott ragadjon valahol.

Miután eljöttünk Oaklandből, beletelt pár napba, míg eljutottunk a Denvertől nem messze lévő Colorado állambeli Friscóba. A szabad ég alatt aludtunk, az időjárás is jó volt. Éjszaka a szokásos hülyéskedés és bulizás ment, és égett egy nagy tűz. És jöttek a szokásos bámészkodók is megnézni, hogy mit csinálunk. Az útnak ez a szakasza mindenféle incidens nélkül zajlott le.

Amikor a nyugati parti tagok eljutottak a dél-dakotai Custerbe, találkoztunk még pár száz emberrel, így összesen körülbelül négyszáz bevetésre kész Pokol Angyala gyűlt össze. Egy kibaszott hadsereg volt, együtt egy óriási Hell’s Angels-alakulatként tartottunk Sturgisbe. És tudtuk: addig maradunk együtt az úton mi, testvérek, amíg fúj a szél, nő a fű, és folynak a folyók.

Egy újabb átbulizott éjszaka után másnap reggel Custerből Rapid Citybe mentünk a 90-es autópályán. Onnantól körülbelül negyven kilométer volt még Sturgisig egy szép, sík autópályán, ami olyan kisvárosokon vitt át, mint Black Hawk és Tilford. Kilométerekre lehetett ellátni a dombos síkságokon, de az autópálya, a pokolba is, az tele volt a Pokol Angyalaival. A Harley-jaink dübörgése betöltötte a tájat. Cisco, az oaklandi chapter elnöke emlékszik a számokra. „Olyanok voltunk, mint a keresztesek, Dzsingisz kán és Jesse James bandája együttesen. Ez ugyanaz a terület volt, ahol 1876-ban Crazy Horse vezette sziú harcosait George Armstrong Custer tábornok ellen.”

Én mentem az egész csapat élén, és úgy éreztem, hogy nincs erő, ami megállíthatna minket. Olyan volt, mintha én váltam volna Crazy Horse főnökké, aki a több száz, 130-cal dübörgő motorosból álló rohamot vezeti.

A városokban az emberek hamarabb hallották a motorjaink dübörgését, mint hogy megláttak volna minket. A helyi rendőrök elfordították fejüket, hogy ne is lássanak minket. A boltok sietve bezártak; anyák kapták fel a gyerekeiket a kertben, és rohantak be a házukba. Az autók félreálltak az út szélére. Mások azonban, mint például az ottani farmerek, levették a sapkájukat, és a szívükhöz vagy a mellkasukhoz szorították, a helyi tűzoltók pedig tisztelegtek nekünk.

Azok a tagok, akik nem voltak korábban büntetve, mind fegyvert viseltek. Dél-Dakota törvényei értelmében lehetett nálunk fegyver, így hát volt is. Cisco a mellényét úgy vágta ki, hogy a két 59-es Smith & Wesson pisztolya kilógott a zsebéből. A törvény nem írta elő, hogy bukósisak legyen rajtunk, de Deacon azért viselte a középkori vassodronyos harci sisakját. Jól illett a kardhoz, ami a hátán volt.

Beértünk Sturgisbe, leszálltunk a motorjainkról, és büszkén, felfegyverkezve végigsétáltunk a városon. Több mint ötvenezer motoros gyűlt össze ott aznap, és a hangulat sötét és vészjósló volt. Az emberek érezték, hogy a Pokol Angyalai nem véletlenül jöttek épp ide. Mindenki csendben volt, és ahogy mentünk az utcán, úgy nyílt meg a tömeg előttünk, mint a Vörös-tenger. Néhány motoros, aki azt hitte, hogy őket vettük célba, letépte a felvarróját, a földre dobta, beszaladt egy kocsmába, és elbújt. Mások állták a sarat, és nem mozdultak. Mindenki tartotta a tisztes távolságot a Pokol Angyalaitól. Egy sor rendőrjárőr lefényképezett minket, ezért elővettük a fényképezőgépeinket, és mi is lefényképeztük őket. Az újságírók pedig lefotózták a rendőröket, amint fotóznak minket, mi pedig őket. Kész cirkusz volt az egész.

Körülbelül négy órát maradtunk, csak hogy mindenki biztos lehessen benne, hogy a városban vagyunk. Megtudta tőlünk mindenki, hogy ott vagyunk. De senki sem mutatkozott.

Mielőtt elindultunk volna, még egyszer végigsöpörtünk az egész városon, benéztünk a bárokba és a mellékutcákba. Az amerikai hadseregen kívül senki sem akadályozhatott volna meg minket abban, hogy véghez vigyük, amiért jöttünk. Ötvenezer motoros sem akart ujjat húzni négyszáz Pokol Angyalával.

Ahogy elhagytuk a várost, emberek ezrei sorakoztak az utcákon, de teljes csend volt. Voltak motorosok, akik ökölbe szorított kézzel tisztelegtek nekünk, hogy kifejezzék a támogatásukat. A kemény csávók a meg nem nevezett klubból sehol sem voltak aznap Sturgisben. Ha ott is voltak, sem egyesével, sem csoportosan nem mutatkoztak.

Amikor végül kiderült, hogy semmilyen balhé nem lesz, mindannyian úgy voltunk vele: „Kit érdekel? Szarok rá, mi történik, csak érezzük jól magunkat, jó nap ez a mai.” Otthagytuk Sturgist, és elmentünk bulizni.

Ha kitör a balhé, lehet, hogy meghaltunk volna páran aznap délután, de legalább stílusosan és méltósággal tettük volna, mert mi hittünk a testvériségünkben és a mellényünk hátára varrt logóban.

Ez az 1982-es sturgisi run, a Bevonulás Custerbe azért volt fontos és jelentős számomra, mert ismét bebizonyosodott, mint már annyiszor az évek során, hogy pontosan ott voltam, ahová tartozni akartam: a klubomban. Nem rendelkeztem dollármilliókkal, és nem voltam a Time magazin címlapján sem, de tiszteletet azt kaptam. Tiszteletet azoktól, akik számítottak rám. Végül is – mondtam magamnak – én vagyok Sonny Barger. Egyike a Pokol Angyalainak.

Öklöket fel! Mivel untam a középiskolát, korkedvezménnyel beálltam a seregbe.

2
OAKLANDI MELÓSOK,JUNGLE JIM’S ÉS RALPH, A RAKODÓMUNKÁS

A Barger-klán a közép-kaliforniai Modesto és a száz kilométerrel északabbra fekvő Oakland között ingázott. Születésem idején az öregem, id. Ralph Hubert Barger, a Central Valley-ben dolgozott a régi 99-es országút aszfaltozásán. Ez még jóval azelőtt volt, hogy lett volna olyan országút, ami átszelte az államot.

Apám bódékban aludt az építkezések közelében, olyan szartanya városkákban, mint Galt vagy Tracy a 99-es országút mentén. Mivel a munkája miatt hetekig nem látta a családját, anyám, Kathryn Carmella Barger, a nővérem, Shirley Marie és én úgy vándoroltunk ide-oda Oakland és Modesto között, északról délre és vissza, mint a cigányok. Oaklandben mi hárman apai nagyanyámnál laktunk. Miközben apám homokviharokban és aszfaltgőzben lapátolta a földet, Kathryn Carmella ide-oda manőverezett velünk a lepattant modestói bérlemény és Barger nagymama szerény oaklandi hajléka között. Continental Trailways busszal közlekedtünk.

Anyám négy hónapos koromban lelépett a Trailways busz sofőrjével. Aznap, mikor elment, engem Modestóban hagyott egy bébiszitterrel, és soha többé nem is jött vissza. Amikor a bébiszitter rájött, hogy nem jön vissza értem, hívta a rendőröket, hogy csináljanak velem valamit. Még csecsemő voltam, de máris a kapitányságon kötöttem ki, útban az állami gondozás felé. Apám és Shirley arra értek haza, hogy nem vagyok sehol. Pár telefon után eljutottak a megyei szociális hivatalba, hogy hazavigyenek. Shirley egyik első gyerekkori emléke az, hogy értetlenül bámul, miközben egy szociális munkás visszaad apámnak.

A légzési nehézségekkel és tüdőbetegséggel küzdő Kathryn Barger délebbre költözött szárazabb és melegebb éghajlatra, egy Twentynine Palms nevű kisvárosba. Magunkra hagyott minket, hogy boldoguljunk, ahogy tudunk. Akkoriban azt se tudtam, hogy az anyám egyáltalán él-e. Ami apámat illeti, számára már halott volt, és el is temette.

Id. Ralph nehéz természetű ember volt: keményen dolgozó, keményen piáló, funkcionális alkoholista. Szeretett dolgozni, de piálni még annál is jobban. Egyszerű ember volt. Egy két lábon járó ellentmondás. Egy fuvaros, aki még autót is ritkán vezetett, és érvényes jogosítványa sem volt. Tudott vezetni, de utált, ezért mindenhova busszal ment, vagy elvitette magát valakivel. Vagy épp gyalogolt.

Apám nagyjából olyan magas volt, mint én (egy méter hetvenöt), de erősebb felépítésű, és kicsit zömökebb is. Sokféle állása volt. A 99-es út építése után egy húsáru-csomagoló cégnél dolgozott, aztán meg egy fuvarozó cégnél. De élete legnagyobb részében rakodómunkásként volt nyilvántartva a szakszervezetnél. Reggelente bement a központba, bejelentkezett, aztán kivitték teherautót vagy hajót rakodni az oaklandi kikötőbe. Mivel minden szombaton és vasárnap piált, hétfőn soha nem dolgozott – ezért volt olyan sok állása. A legtöbb helyen egész héten melózni kellett volna. De nem az öreg Ralphnak.

A második világháború idején apám egy dokkban melózott rakodóként, ahol emellett tervrajzokat olvasott, és az oaklandi hajóépítőknek is dolgozott. A háború után visszatért az egyszerűbb fuvarosmelóhoz és a piáláshoz.

Miután anyám lelépett, a nagyanyám, Nora Barger – egy hatvanas éveiben járó özvegyasszony – visszavitt minket Oaklandbe, hogy állandó jelleggel ott lakjunk. Apám talált nekünk egy házat Oakland keleti felében, az East 17th utcában, és kibérelte.

Nem zártuk kulcsra az ajtót. A bejárat közvetlenül az utcára nyílt, de soha nem izgattuk magunkat. A negyvenes években Amerika teljesen más volt. Lehet olyan bűnözőkről olvasni a gazdasági válság idejéből, mint John Dillinger, aki üzleteket és bankokat rabolt ki, de ritkán fordult elő, hogy betörtek volna fehér vagy fekete családokhoz – legalábbis a munkásosztálybeli Oaklandben. Kevés fekete lakott Kelet-Oaklandben; többségük a város nyugati végében élt.

Vasárnaponként Barger nagyi elvitt engem és Shirley-t a pünkösdi egyházi templomba, ami ijesztő hely volt, tele szentfazekakkal, akik állandóan mondták a magukét. Az utca másik oldalán volt a katolikus Szent Antal-templom. Karácsonykor mindig találtunk két ajándékdobozt „fiú” és „lány” címzéssel a házunk bejáratánál, amiket a Szent Antal-templomból küldtek nekünk.

Hálaadáskor a vacsora az apám által valamelyik bárból vagy étteremből hazahozott pulykamaradék volt, amiből másnap levest főztünk. Boldog ünnepek Barger módra.

Soha nem éheztünk. Mindig volt mit ennünk, még ha csak naponta egyszer is. Volt, amikor nagyi spagettit főzött, de saláta vagy zöldség soha nem volt hozzá. Az már egy teljesen külön étkezésnek számított volna. Még hűtőszekrényünk se volt, csak egy hűtőládánk – jég nélkül.

Id. Ralph tartotta fenn a családot nagy nehezen, Barger nagyi segítségével. Mi, Bargerek tipikus keverék bevándorló gyökerekkel bírunk. Anyám olasz volt, apám részben német, részben holland. Egyik unokatestvérünk félig-meddig híres lett. Dean Davenport, tagja volt Jimmy Doolittle tábornok bombázóosztagának a második világháborúban. Ő volt a Ruptured Duck navigátora, eltörte a kulcscsontját, amikor egyszer Kína felett katapultálnia kellett. Egy Tim Murdock nevű színész alakította őt az 1944-es 30 másodperc Tokió felett című filmben.

Apám szeretett magával vinni a Jack London téri bárokba, amely tér közel volt a dokkokhoz, ahol trógerolt. Olyan helyekre jártunk, mint például a First and Last Chance Saloon. Akkoriban nem volt szokatlan, hogy gyerekek ültek bárokban és kocsmákban a családtagjaikkal. Ott ültem egy bárszéken apám mellett, és keménytojásokat meg pereceket lopkodtam. A házunktól kétsaroknyi távolságon belül hét kocsma és bár volt. Szinte minden sarkon. Apámnak soha nem kellett túl messziről hazatántorognia. Kedvenc törzshelye a közelben egy Jungle Jim’s nevű hely volt.

A Jungle Jim’s egy sötét, kalózos tematikával kialakított hely volt. A bárpultos egy csomó színes papagájt tartott, amik ott rikoltoztak a ketreceikben. Miután a Jungle Jim’s egyik törzsvendége megtanította a papagájokat szitkozódni, életem legkorábban hallott káromkodásai részben papagájok csőréből származtak, és nem a közelben fekvő Alameda kikötőből eltávozáson lévő matrózoktól.

Apám egész későn kezdett el tömény szeszt inni. Sörös volt. A világ legtermészetesebb dolga volt számára, hogy meló után hazaérve vacsora előtt lehúzzon két hatos karton sört – üveges Budweisert –, aztán még hat üveggel utána.

A családban engem mindig is Sonnynak hívtak. Ha van bármi, amiért hálás lehetek anyámnak – és ez az egyetlen dolog –, az a minimális olaszos nevelés, amit maga után hagyott. A nevem ifjabb Ralph Hubert Barger volt, de az olaszoknál régi hagyomány az, hogy az elsőszülött fiúgyereket Sonnynak hívják. Nekem igazából mindegy volt, bár annál mindenképp jobb volt, mint hogy egy életen át Juniornak szólítottak volna – a Ralphról vagy a Hubertről már nem is beszélve.

Barger nagyi 1946-ban meghalt. Nyolcéves voltam, és az nehéz időszak volt nekem is, és Shirley-nek is, mivel apámnak mindig kellett valaki, aki gondoskodik róla, megfőzi neki az ételt, és kimossa a ruháit. A környéken mindenki tudta, hogy Shirley és én egy iszákossal élünk. A szemközti Standard benzinkút alkalmazottai figyeltek ránk. Fejenként negyed dollárt kaptunk tőlük Shirley-vel azért, hogy lepecsételtük a bevételi bizonylatok lapjait a céges bélyegzővel. Miután apám berúgott a Jungle Jim’sben, hazafele tartva általában a benzinkút területén botorkált át, és a kutasok mindig felhívtak minket, hogy szedjük őt össze. Hazavonszoltuk, és bedöntöttük az ágyába.

Bár apám elég kemény fickó volt, nem volt nagy bunyós. A háború alatt ő volt a környéken a légiriadó-felelős. Mindenáron kerülte a konfrontációt, ezért aztán párszor megruházták. Egyszer bajuszt növesztett, és akadt pár figura, akik szerint úgy nézett ki, mint Hitler, úgyhogy elverték, és elvették a pénzét.

Folyton jártak hozzánk a haverok. Vasárnaponként egy Erland nevű ember elvitt autóval engem és Shirley-t pár különleges helyre.

Az autózástól mindig felfordult a gyomrom, de lejártunk pecázni a Carquinez folyóra, meg elmentünk hadihajók névadó ünnepségeire és légi bemutatókra.

Mivel pilóta volt, Erland még repülni is felvitt minket. Jelenléte átsegített engem és Shirley-t a nehéz időkön, bár soha nem éreztük úgy, hogy különösen nehezek lettek volna. Végül is mindig volt mit ennünk meg felvennünk, na és egy rádiónk is volt.

Valahogy végigtuszkoltak engem Oakland állami iskoláin – először a Bella Vista elemin, aztán a Roosevelt Junior középiskolán, végül az Oakland High középiskolán. Reménytelen esetnek tartottak. Nem fogadtam el a szabályokat.

Amióta az eszemet tudom – talán mivel apám inkább haverként kezelt, mint a fiaként –, soha nem bírtam, ha megmondták nekem, hogy mit csináljak.

Valahányszor bajba keveredtem, mindig Shirley-nek jutott a feladat, hogy elhozzon a suliból. Általában visszahúzódó voltam, de borzasztó indulatos tudtam lenni. Ötödikes koromban egy időre kitiltottak a suliból, miután a tanár kihozott a sodromból. Egy keresztgerendára kapaszkodva ráugrottam a hátára, és nem eresztettem el a nyakát, lógtam rajta, mint egy megvadult majom. Aztán egy incidenst követően megint felfüggesztettek egy időre az elemiben. Ebédidőben softballoztunk, az én csapatom, amelyik soha nem kapott ki, játszott azzal a csapattal, amelyik soha nem nyert. A felügyelő tanár úgy határozott, hogy tisztességes dolog ötfutásnyi előnyt adni a gyengébb csapatnak. Nekünk négy futás jött össze, míg nekik nulla. Amikor a tanár kihirdette a győzelmüket, annyira begurultam, hogy a lábára csaptam egy baseballütővel. Apámnak kellett értem jönnie a suliba, és két hétre eltiltottak az iskolától. A mai napig idegesít, hogy milyen igazságtalan volt az a meccs.

Apám újraházasodott, és egy Sylvia nevű nőt vett el. Nagyi és Sylvia anyja barátnők voltak, és amikor Sylvia átjött egyszer nyugatra az iowai Council Bluffsból megnézni Oaklandet, vissza se ment többé. Összeállt apámmal. Sylvia nem igazán volt ideális anyának, de úgy tűnt, hogy az idősebb Ralph megint szerette volna, ha egy nő is van a házban. Én ki nem állhattam azt a szukát, és a szüleit se bírta a gyomrom. Vidéki tahók voltak. Amikor Sylvia hozzáment apámhoz, a szülei elköltöztek Iowából, és megvettek egy élelmiszerboltot Haywardben. Sylvia szülei gyűlölték apámat, mert szeretett piálni és bulizni. Sylvia elég hamar terhes lett, és ebből a frigyből megszületett Virginia Lee Barger.

Elbaszott évek voltak azok, amiket Sylviával kellett töltenünk. Mondok egy példát erre. Egyszer templomba mentünk, amikor hirtelen eszébe jutott, hogy elfelejtette kirúzsozni a száját, ezért mindannyiunknak vissza kellett menni hazáig.

Sylvia nem tudott anyaként fellépni, amikor nyafogtunk, vagy valami rosszat csináltunk. Hamar meg kellett tanulnunk a dolgokat mellette.

Az 1940-es években igazából csak egyfajta biciklit gyártottak, egy huszonhat colos kerekű, egysebességes Schwinnt, kontrafékkel. Nekem egy piros biciklim volt, és nagyon összekaptam a mostohám szüleivel miatta. Ők úgy gondolták, hogy nekem nem kellene bicikli. „Nem mehetsz oda, nem csinálhatod ezt, nem csinálhatod azt” – ez volt a mániájuk. Én meg gondoltam magamban: semmi közötök az életemhez. Azt mondták, túl fiatal vagyok ahhoz, hogy önállóan, felügyelet nélkül biciklizgessek. Apám másként gondolta, így végül megtarthattam a biciklim.

Nyaranta és a hétvégeken eltekertem a komphoz Oaklandben, és átmentem San Franciscóba. Számomra San Francisco volt a nagyváros. Amikor valaki elment San Franciscóba, akkor bement a „városba”. San Franciscóhoz képest Oakland csak egy suttyó hely volt. San Francisco volt a rákkoktél osztrigával, míg Oakland a sör mogyoróval.

Ezeken a bringatúrákon – a legkorábbi friscói runokon – közvetlen szomszédaink, Billy, Dale és én körbetekertük Friscót, és megnéztük, hogyan élnek a gazdagok. Egyszerű volt, csak egy negyeddolláros kellett a kompra. Olyan fiatalon negyed dollár egy egész heti apanázsunkat is jelenthette.

Egyből látszott a különbség Oakland és Frisco között, amint legurultunk a kompról. Billy, Dale és én soha nem merészkedtünk túl messzire. A kikötő környékén lógtunk, és néha eljutottunk a Market Streetig. Akkoriban nem voltak biciklisávok és forgalom elől elzárt részek. A járdákon és az úttesten bicikliztünk, kerülgettük az öltönyös férfiakat meg a turistapárokat.

Nagyon sok magas épületet láttam kinőni a földből a Market Street mindkét oldalán.