Michel Odent

SZÜLETÉS ÉS EVOLÚCIÓ

A sorozat kötetei:

Meg Meeker

A fiúk legyenek fiúk

Eric Davis

Férfivá nevelni

Cziglán Karolina

Tökéletlen szülők, boldog gyerekek

Wendy Mogel, Ph. D.

Talpraesettek

Dr. Vanessa Lapointe

Sérülésmentes gyereknevelés

Michele Borba, Ed. D.

Szelfimánia

Allison Havey és Deana Puccio

Szex és lájk és közösségi média

Lisa Damour

Gubancok

Marc Weissbluth

Egészséges alvás, boldog gyerek

David Elkind

A játék ereje

Herner Dorka

Gyerekes gondolatok

Nicholas Kardaras

A képernyő rabjai

Alicia F. Lieberman

Érzelmek kisgyerekkorban

Kalas Györgyi

Anyakönyv

Daniel J. Siegel

Okostojás

Alfie Kohn

Az elkényeztetett gyerek legendája

Jerry Wyckoff – Barbara C. Unell

Fegyelmezés szeretettel

David Elkind

Hajszolt gyerekek

Mary Sheedy Kurcinka, Ed.D

Eleven kölykök

Mark Woods

Szülők bolygója

Susan Stiffelman

Gyereknevelés hatalmi harcok nélkül

Alfie Kohn

Szülők feltétel nélkül

John Gottman – Joan Declaire

Gyerekek érzelmi intelligenciája

Janey Downshire – Naella Grew

Kezelési útmutató kamaszokhoz

Janet Lansbury

Nincs rossz gyerek

Hal Edward Runkel

Ordításmentes gyereknevelés

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Michel Odent: Childbirth and the Evolution of Homo sapiens, second edition, published by Pinter & Martin Ltd 2014.

Childbirth and the Evolution of Homo sapiens.

First published as Childbirth and the Future of Homo Sapiens in 2013 by Pinter & Martin Ltd.

Copyright © 2013, 2014 Michel Odent

This translation of Childbirth and the Evolution of Homo sapiens is published by arrangement with the publisher; Pinter & Martin, 6 Effra Parade,

London SW2 1PS, UK.

www.pinterandmartin.com

Hungarian translation © Rézműves László, 2021

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntarva!

Borítóterv Hegyi Péter

Fordította Rézműves László

Szaklektor Schanda Mónika

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978-963-475-631-6

ISSN 2498-7379

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

JOGI NYILATKOZAT

Ez a könyv a szülészeti ellátás alternatív megközelítésével kapcsolatos információkat tartalmaz. Nem helyettesíti a képzett orvos vagy bába által nyújtott személyes gondozást, hanem arra szolgál, hogy az olvasó megfontolhassa és megismerhesse a szüléssel kapcsolatos választási lehetőségek teljes skáláját, amelyek ma a rendelkezésére állnak. A szerző és a kiadó nem felelős a könyvben foglalt információk felhasználásából származó semmiféle hátrányos következményért.

TARTALOM

1. FEJEZET: ECCE HOMO

2. FEJEZET: EVOLÚCIÓ ÚJRAGONDOLVA

JEGYZETEK

1. FEJEZET

ECCE HOMO

Az első kérdés, amelyet fel kell tennünk: átalakítja-e idővel fajunkat az a mód, ahogy a kisbabák születnek? Mire számíthatunk a jövőben?

Az utóbbi évtizedek az emberi életmód minden aspektusát gyökeresen átformálták. Ez a vitathatatlan tény mind a Homo sapiens újonnan észlelhető átalakulásával, mind fajunk jövőjével kapcsolatban elmélkedésre és kérdések felvetésére sarkallja a tudósokat. Ugyanakkor megfigyelhető, hogy a születés körüli időszakkal jellemzően sem tudományos körökben, sem a médiában nem foglalkoznak, annak ellenére, hogy az emberi életnek ez a szakasza kétségkívül radikális változásokon megy keresztül. Ma már számos tudományág képviselői úgy tartják, hogy ez kritikus időszak a személyiségfejlődés szempontjából.

Mielőtt azonban a jövőről gondolkodnánk, kiindulópontként vessünk egy pillantást a Homo sapiensről alkotott jelenlegi képünkre! Hogyan összegezhetnénk mai tudásunkat az emberi természetről?

A gondolkodás képességét hagyományosan fajunk fő jellegzetességének tekintik. Figyelemre méltó, hogy az ember jelentésű angol-holland man (német: mann, mensch; dán: mand) valószínűleg egy szanszkrit szóból ered, amelynek a jelentése: gondolkodni. Blaise Pascal szerint az ember gondolkodó nádszál (un roseau pensant). A Homo sapiensről jelenleg elfogadott tudományos kép nem különbözik gyökeresen ettől a hagyományos nézettől, még ha másképp fogalmazzuk is meg. Ma úgy írjuk le az embert, mint a csimpánzok családjának hatalmas méretű, rendkívül bonyolult aggyal rendelkező tagját. Az ember agykérge (a neokortex) szélsőséges mértékben fejlett. Ezzel magyarázzuk szellemi képességeinket, beleértve az elvont gondolkodás, a beszéd, az önvizsgálat, a problémamegoldás és az eszközhasználat képességét is.

A különböző tudományágak egyik fő célja az ember természetének jobb megismerése. A mai tudósok szélsőséges mértékű specializációja azonban akadályozza a Homo sapiens sajátosságainak átfogó megértését. A híres történet jut róla az eszünkbe, amelyben egy csapat vak embert arra kérnek, hogy tapogassák meg egy elefánt különböző testrészeit, és ennek alapján írják le az állat külsejét. Az, aki a lábát tapogatja, azt mondja, az elefánt olyan, mint egy oszlop. Aki a farkát fogja, kötélhez hasonlítja. Azt, aki a törzsét érinti meg, vastag faágra emlékezteti; aki a fülét, azt meg legyezőre. Az, aki az elefánt hasát tapintja meg, falhoz hasonlítja; aki az agyarát, az tömör csőhöz. Ez a tanmese ma, amikor égető szükség lenne párbeszédre és egymás nézeteinek tiszteletben tartására, aktuálisabb, mint valaha.

A bakteriológia – pontosabban a molekuláris mikrobiológia – tipikus példája azoknak az észvesztő ütemben fejlődő tudományágaknak, amelyeknek köszönhetően a Homo sapienst ma már a mikrobiom-forradalom keretében értelmezhetjük. E szerint az emberi lény olyan ökoszisztémának tekinthető, amely a testet kolonizáló mikroorganizmusok száztrillióinak (a mikrobiomnak) és a génjeink által létrehozott sejtek trillióinak folyamatos kölcsönhatásából épül fel. Magyarul ma úgy tűnik, hogy az egészségünket és a viselkedésünket erősen befolyásolja a bél- és bőrflóránk. Márpedig minden egyes ember némileg eltérő mikrobiommal rendelkezik. A mikrobiom – mint a személyiség egyik alkotóeleme – bizonyos fokig a születéskor alakul ki, aszerint, hogy milyen mikrobák veszik először birtokba az újszülött testét. Ezenfelül ma már állíthatjuk, hogy a mikrobiom a faj törzsfejlődésében is szerepet játszik.[1]

Az agy sajátos tápanyagszükségleteivel kapcsolatos tudásunk fejlődése elvezetett az agyszelektív tápanyagok fogalmának megszületéséhez. Ebből az elképzelésből jelentős dolgok következnek egy olyan fajra vonatkozóan, amelyet kivételesen nagy agytömeg jellemez. A jód tipikus agyszelektív tápanyag, mivel elengedhetetlen az agy energia-anyagcseréjét szabályozó pajzsmirigyhormonok termeléséhez. A jódhiány összefüggést mutat a csökkent agyfejlődéssel és -működéssel. Ugyanakkor szervezetünk nem rendelkezik olyan mechanizmussal, amely csökkentené a jód kiürülését a vizeleten keresztül, így a testünk a tárolásáról sem képes gondoskodni.[2] Ez a fiziológiai tény arra utal, hogy a Homo sapiens olyan környezethez alkalmazkodott, amely folyamatosan elegendő mennyiségű jódot biztosít. A gyakorlatban ez a tengeri tápláléklánchoz való hozzáférést jelenti. Figyelemre méltó, hogy a leggyakoribb tápanyaghiány éppen a jódhiány: világszerte közel kétmilliárd embert érint,[3] annak ellenére, hogy a jód az egyetlen tápanyag, amelynek pótlását számos kormány törvényben írja elő.

Míg a jódot az elsődleges agyszelektív ásványi anyagnak, a dokozahexaénsavat (DHA-t) a legfontosabb agyszelektív zsírsavnak tekintik.[4] Az ómega-3 családba tartozó DHA molekulájának lánca a lehető leghosszabb (huszonkét szénatom), és a lehető legkevésbé telített (hat kettős kötés). Ennek a zsírsavnak az előformája bőséggel csak a tengeri táplálékláncban fordul elő. Érdekes módon az emberi szervezet csak korlátozottan képes DHA-t előállítani. A nagy méretű aggyal párosuló gyenge – deszaturációt (telítetlenné tételt) és elongációt (láncmeghosszabbítást) csak korlátozott mértékben lehetővé tevő – enzimrendszer azt sugallja, hogy az ember csak akkor képes teljesen kiaknázni a benne rejlő lehetőségeket, ha hozzáfér a tengeri tápláléklánchoz.

Táplálkozási szempontból úgy tűnik, a Homo sapiens olyan főemlős, aki a tengerparthoz alkalmazkodott. Ez a felismerés teszi szükségessé, hogy újult érdeklődéssel forduljunk az ember eredetének sokak által vízimajom-elméletnek hívott hipotézise felé.

Agyunk méretén kívül több tucat egyéb jellegzetességünk is megkülönböztet minket közeli rokonunktól, a közönséges csimpánztól: többek között a „csupaszságunk”, a bőrünk alatti zsírréteg, testünk általános formája (különös tekintettel a törzs folytatását képező hátsó végtagokra), a viszonylag alacsony alap-testhőmérséklet, az előreugró orr, az orrüreg két oldalán található nagy, üres melléküregek, az alacsony gégefő, a vörösvérsejtek alacsony száma, a kéz és a lábfej anatómiai sajátosságai, és az újszülöttek bőrét borító magzatmáz. Ezeken a jellegzetességeken a tengeri emlősökkel osztozunk, ami arra utal, hogy tengerparti környezethez alkalmazkodtunk.

A Homo sapiensnek ezt az új szemléletét elsőként – egymástól függetlenül – a berlini Max Westenhofer (1942) és az oxfordi Alister Hardy (1960) vetették fel, de Elaine Morgan brit tudós volt az, aki könyveiben[5], [6], [7] és szemináriumain széles körben népszerűsítette. Elméleti keretrendszerét egy nemrég megjelent, több szerző által jegyzett tudományos kötet,[8] valamint egy az emberi törzsfejlődésről szóló londoni konferencia (amelyen jómagam is részt vettem)[9] igyekezett továbbfejleszteni.

Az ember természetével kapcsolatos jelenlegi tudásunk eme rövid, XXI. századi áttekintése után most már készen állunk arra, hogy feltegyük a megfelelő kérdéseket fajunk jövőjével kapcsolatban.

2. FEJEZET

EVOLÚCIÓ ÚJRAGONDOLVA

Az olyan feltörekvő tudományágak megjelenéséig, mint az epigenetika, provokatívnak minősült olyan vitán felül álló tényeket górcső alá venni, mint a szerzett tulajdonságok átörökítése. Ugyanígy provokatívnak tekintették, ha valaki a használaton kívüli vagy elcsökevényesedett szervek és testi funkciók elsorvadását boncolgatta. Ennek oka kézenfekvő: a XX. század közepén kezdődött átmeneti időszakban az uralkodó paradigma – melyet gyakran neodarwinizmusnak hívnak – a genetika és a darwini evolúció integrálásának, az úgynevezett modern szintézisnek[1] a következményeire korlátozódott. A populációkon belül megfigyelhető változatosság végső forrásának a genetikai mutációt tekintették, az alkalmazkodás legfőbb evolúciós hajtóerejének pedig a természetes kiválasztódást. A fajok törzsfejlődését nagyon lassú folyamatként képzelték el, amelynek sebessége a mutációs rátával[2] mérhető. E szűkre szabott elméleti kereteken belül nem övezte kíváncsiság a fajok esetleges gyors és látványos átalakulását. Az epigenetika színre lépésével azonban új korszak kezdődött. Ez a tudományág új megvilágításba helyezte az evolúciót, és példátlan érdeklődést gerjesztett az emberi fajnak a közeli jövőben valószínűsíthető átalakulása iránt.

Számtalan bizonyíték támasztja alá, hogy környezeti tényezők hatására – mind más emlősök, mind a Homo faj esetében – végbemehet gyors átalakulás. Például, egy emlős háziasításának folyamata rövid időn belül képes módosítani az agy szerkezetét és a faj viselkedését. A háziasított állatoknak ritkán adódik alkalmuk a kezdeményezésre, a versengésre, és nem kell harcolniuk az életükért. Vad rokonaikkal összehasonlítva, kevés a lehetőségük edzeni az agyukat. Számtalan emlősfajnál – például a disznóknál, a juhoknál, a kutyáknál, a tevéknél, a vadászgörényeknél és a nyérceknél – megfigyelhető, hogy a háziasítás egyik következménye az agytérfogat jelentős csökkenése.[3] Az agyban végbemenő változások, amelyek a vad élőlényt szelíd fajjá változtatják, evolúciós szempontból rendkívül gyorsan zajlanak le: a nyérceknél például mindössze százhúsz év elég volt ahhoz, hogy az agyuk mérete mintegy 20%-kal csökkenjen.[4]

Jelentős átalakulásra az emberek körében is találunk jól dokumentált példákat. Ennek egyik jellegzetes példája Korea újkori története. A második világháborút követően Koreát a 38. szélességi foknál mesterségesen egy északi és egy déli részre osztották. Az észak- és dél-koreaiak genetikai leszármazása azonos, és egészen a XX. század közepéig sem életmódjukat, sem külső jegyeiket tekintve nem különböztek egymástól. Ma viszont a déliek átlagosan tizenkét centiméterrel magasabbak északon élő rokonaiknál.

Ezek a Homo fajon belül megfigyelhető gyors átalakulások nem magyarázhatók a DNS-szekvencia változásaival; az evolúciós genetikától eltérő megközelítésre van szükség. Ezért kulcsfontosságú lépés a biológia történetében és az evolúció lényegi – nem csupán az új fajok kialakulását eredményező – folyamatainak megértésében az epigenetika színre lépése.

Ez a feltörekvő tudományág a génkifejeződés elméletén alapul. Egyes gének egyfajta címkét (epigenetikus markert) kaphatnak, amely elnémítja őket. Ez a marker lehet egy DNS-metiláció, de a sejtmag fehérjetartalmának változása, például hisztonmódosulás is. A génkifejeződés jelenségét környezeti tényezők befolyásolják, különösen az úgynevezett perinatális szakaszban (amely a magzatkort, a születést és az azt követő első évet foglalja magában). A Primal Health Research adatbázisát (a perinatális szakaszban, illetve az azután történő események közötti összefüggéseket vizsgáló epidemiológiai kutatásokat)[5] áttekintve úgy tűnik, hogy a környezeti tényezők természete gyakran kevésbé lényeges, mint az, hogy ezek a tényezők mikor fejtik ki a hatásukat. Adatbázisunk egyedülálló eszközzé nőtte ki magát, amely fontos információkkal szolgál a különféle betegségek és személyiségjegyek kialakulását leginkább befolyásoló, kritikus időszakokra vonatkozóan. Gyakorlati szempontból sokszor fontosabb a gének és a környezet kölcsönhatásának ezen kritikus periódusait azonosítani, mint magukat az érintett géneket vagy a genetikai és környezeti tényezők szerepét.

Az epigenetika arra ösztönöz minket, hogy megújult figyelmet szenteljünk a perinatális (születés körüli) szakaszban történő események nemzedékeken átívelő hatását vizsgáló kutatásoknak. Ma úgy tűnik, az epigenetikai markerek (az epigenom) bizonyos fokig átöröklődnek a következő generációkra. Ez az egyik módja a szerzett tulajdonságok továbbörökítésének, ezért e mechanizmus megértése fontos ahhoz, hogy tisztábban lássuk, hogyan alakul át fajunk, és hogyan alkalmazkodik a környezet változásaihoz. Míg az epigenetika kialakulását megelőző évtizedekben a hangsúly teljes mértékben a lassú változásokra, vagyis az evolúció neodarwinista megközelítésére helyeződött, mára hirtelen ismét feltámadt az érdeklődés Lamarcknak a használt és nem használt képességekre, valamint a szerzett tulajdonságok öröklődésére vonatkozó elméletei iránt. Maga Darwin abban az évben született, amikor Lamarck megjelentette Philosophie zoologique (A fajok átalakulása) című művét, és elismerten nagy hatással voltak rá Lamarck nézetei. Érdekes módon Darwin is írt egy könyvet a háziasított élőlények változatosságáról, Állatok és növények változásai háziasításuk után[6] címmel. A XXI. század nyelvén azt mondhatjuk, hogy Lamarck neve az epigenetikus információk átadását jelentő puha öröklődéssel fonódott össze, míg Darwiné a kemény öröklődéssel (a genetikus információk átadásával).[7]

Amint fent említettem, ahhoz, hogy megértsük egy faj átalakulásának és a környezethez való alkalmazkodásának folyamatát, fontos, hogy tisztában legyünk az egyik mechanizmussal, amely lehetővé teszi a szerzett tulajdonságok továbbörökítését. Az epigenetikus szemlélet mérföldkő az evolúciós biológia történetében, amely segíthet korábban rejtélyesnek tűnő tényeket értelmeznünk. Például, a Neandervölgyi és gyenyiszovai emberek epigenomjának újabb vizsgálatai fényt derítettek ezen ősi emberfélék és a Homo sapiens különbségeire, annak ellenére, hogy a DNS-ünk nagyon hasonlít az övékhez.[8]

A tudomány mai állása szerint az anya nem csupán a genomját örökíti át az utódjaira, hanem egyes epigenetikus markereket és (bizonyos mértékig) a testét benépesítő mikroorganizmusokat, vagyis a mikrobiomját is.

Ma már elég sokáig élünk ahhoz, hogy az életmódunkat gyökeresen átalakító, gyorsan változó világunkban a saját szemünkkel lássuk az emberi faj átalakulását.

Az evolúcióval kapcsolatos fenti megjegyzések után már elgondolkodhatunk azon, hogy a Homo sapienst illetően mire számíthatunk a közeli jövőben, és hogyan fog megváltozni az, ahogy a kisbabák születnek.

JEGYZETEK

1. FEJEZET
ECCE HOMO

1  Zilber-Rosenberg, I., Rosenberg, E.: Role of microorganisms in the evolution of animals and plants: the hologenome theory of evolution, FEMS Microbiol. Rev., 2008. augusztus; 32(5):723–735. doi:10.1111/j.1574-6976.2008.00123.x. Epub: 2008. június 28.

2  Cunnane, S.: Iodine: The Primary Brain Selective Nutrient, In: Stephen Cunnane: Survival of the fattest: the key to human brain evolution, World Scientific Publishing, Singapore, 2005.

3  Stagnaro-Green, A., Sullivan, S.: Iodine supplementation during pregnancy and lactation, JAMA, 2012; 308(23): 2463–2464.

4  Crawford, M. A., Marsh, D.: The driving force: Food in Evolution and the Future, William Heinemann, London, 1989.

5  Morgan, E.: A vízimajom elmélet, ford.: Makovecz Benjamin, Joshua Könyvek, Budapest, 2017.

6  Morgan, E.: The Scars of Evolution, Souvenir Press, London, 1990.

7  Morgan, E.: The Descent of the Child, Souvenir Press, London, 1994.

8  Vaneechoutte, M. (szerk.): Was Man more aquatic in the past?, Bentham e-book, 2012.

9  Human Evolution: Past, Present & Future, nemzetközi konferencia, London, 2013. május 8–10.

2. FEJEZET
EVOLÚCIÓ ÚJRAGONDOLVA

1  Huxley, J.: Evolution: the modern synthesis, Allen & Unwin, London, 1942.

2  Adott időegység alatt bekövetkező mutációk száma. (A szerk.)

3  Kruska, D.: Mammalian domestication and its effect on the brain structure and behavior, In: Jerison, I. (szerk.): Intelligence and evolutionary biology, Berlin, Eidelberg, Springer, 1988, 211–250.

4  Kruska, D.: The effect of domestication on brain size and composition in the mink, J. Zool., London, 1996; 239:645–661.

5  www.primalhealthresearch.com

6  Charles Darwin: Állatok és növények változásai háziasításuk után, ford.: Pusztai Jánosné, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1959. (A ford.)

7  Bucher, E.: The return of Lamarck?, Front. Gene 2013. 4:10. doi:10.3389/fgene.2013.00010.

8  Gokhman, D. és mások, Science 2014. http://dx.doi.org/10.1126/science.1250368.