Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014, 2023

Egy hajszálon múlt, 2015 • Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan-trilógia, 2017–2018

Riva nővérek-sorozat I–IV., 2018–2019

Az agyam eldobom (átdolgozott kiadás), 2021

Átkozottak, 2021

Heaven – A Leszármazott, 2021

Manna Marina, 2022

Caroline Wood-sorozat 1–9., 2019–2023

© R. Kelényi Angelika, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Utassy Dóra

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Bosznai Gábor

Tördelő: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-33-1

1.

Balajtiné Kemény Karolina a függöny mögül leste az utcát. Tudta, hogy mennyire vénasszonyos, amit tesz, mégsem volt képes ellenállni a csábításnak, hogy – ha csak kukkolva is, de – részese lehessen a szomszédasszony szerelmi életének. Kurucz Gabriella úgy váltogatta a partnereit, mint más a fehérneműjét. Legalábbis Karolina így látta. Márpedig ő látott egyet s mást, hiszen egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy leellenőrizze, vajon új férfi vizitel-e a szomszédasszonya szerinte roppantmód látogatott bugyijában. Pedig akár sajnálhatta is volna a nőt, hiszen nem oly régen hagyta el a férje egy fiatal tyúkért. Gabin azonban nem látszott a kétségbeesés. Sőt! Úgy viselkedett, mint aki tehertől szabadult, és a hosszú, házasságban töltött évek után most éli második virágzását. Gondolataiban még az sem akadályozta, hogy riválisának vélt szomszédja két kamasz gyereket nevel teljesen egyedül, ami, lássuk be, egyáltalán nem könnyű feladat.

Nehezen vallotta be magának, hogy rossz szájízét tulajdonképpen az irigység okozza. Úgy érezte, ami Gabinak oly gyakran megadatott, az neki egyre ritkábban. Pedig ápolta a testét, gondoskodott róla, hogy bőre ötvenhat éve ellenére is ruganyos és sima maradjon – már amennyire ebben a korban ez lehetséges a plasztikai sebész segítsége nélkül. Mégis gyakran kapta azon a férjét, Jánost, hogy úgy bámulja a szomszédasszonyt, majd elcsöppen a nyála. Őt pedig már olyan ritkán közelíti meg, hogy lassan azt is elfelejti, hogyan kell azt a bizonyos dolgot csinálni. Szinte száz százalékig biztos volt abban, hogy a férje csak áhítozik Gabi kegyeire, de az asszony bájaiból soha egyetlen morzsát sem kapott vagy kap meg a jövőben.

Na majd pont ez a nyomorult vénember kell neki! – gondolta, amikor lefékezett egy autó a szomszéd ház előtt. Karolina szinte nekinyomta a homlokát a függönynek, hogy jobban lássa, ki száll ki a kék kocsiból.

Nahát-nahát! – gondolta. – Ez egészen úgy néz ki, mint a polgármester járgánya.

A limuzinból azonban nem szállt ki Kordos Béla, viszont nyílt Gabi házának ajtaja, és kilépett rajta a nő.

– Kétségtelen, hogy csinos, a maga kurvás módján – mormogta magában Balajtiné.

Az ajtóban álló Kurucz Gabriella fáradt harmincasnak látszott, valójában azonban negyvenhét éves volt. Karolina szavaival élve, a közönségesség határát súroló miniszoknyáját lesimította, és egy pillanatig állva maradt a lépcső tetején, hogy a környező házak lakói megcsodálhassák fantasztikus alakját, különösen elrejthetetlen méretű keblét.

– Azért már lóg a térde! Azzal nem tud mit kezdeni a cafka – motyogott tovább az ablaküvegnek Karolina.

Felhúzta a köntösét, és lepillantott a saját térdére. Úgy látta, az övé kevésbé lóg.

Visszatért a szomszédasszonyhoz, aki akkor sétált le a teraszáról. Csábos mosoly ült az ajkán. Karolina hirtelen úgy érezte, épp őt nézi, rajta nevet, amiért a függöny mögül lesi.

Visszaugrott az ablaktól. Ekkor látta, hogy a nő int egyet, és csókot dob felé. Döbbenten meredt az ablakra.

– Ezt a pimaszságot!

Gabi beszállt a rá váró kocsiba, és eltűnt a szeme elől.

Milyen férfi lehet az, aki nem száll ki, hogy kinyissa előtte az ajtót? – morfondírozott. – A férje nem lehet, ő vett egy lapos sportkocsit, amióta az asszonykát lecserélte a cicamicára. Nyilván nős ember jött érte, nem kétséges.

Úgy gondolta, ez a megállapítása igazán helytálló. Amint elporzott a kocsi, összébb húzta magán a lila köntöst, és kilépett az aprócska, utca felé eső teraszra.

János a ház melletti járdát sepregette olyan arccal, mint aki citromba harapott.

– Hát te? – kérdezte Karolinát, amikor meghallotta az ajtó nyikkanását.

– Hát én? Hát te? – kérdezett vissza a nő, és meglepetten vette tudomásul, hogy a férje nyilván végig Gabin legeltette a szemét. Az is biztosnak látszott, hogy a szomszédasszony neki integetett mosolyogva.

– Sepregetek, nem látod? – mordult fel az embere.

– De, látom – mondta Karolina, hangjába annyi megvetést sűrítve, amennyit csak bírt.

– Baj, hogy seprek?

– Seperj csak!

Azzal megfordult, és visszament a házba. Nem látta értelmét a vitának, a szemrehányással pedig végképp nem bosszantotta magát.

Balajtiné Kemény Karolina kedvenc helye nem a konyha volt. Ott csak akkor tartózkodott, ha az elkerülhetetlennek látszott, és főzni kényszerült. Sajnos ez – bármennyire is szeretett volna megmenekülni a feladat súlyától – mindennap megtörtént, tekintve, hogy János nem volt hajlandó éttermi koszton élni, és Karolina szerencsétlenségére imádta a főztjét.

Milyen savanyú volt a pofája – gondolta, miközben elővette a nagy henteskést a fiókból. A hűtőhöz sétált, kinyitotta, és meredten bámulta a tartalmát.

– Mi a fenét főzzek ennek a vén hülyének?

A „vén hülye” egy évvel ugyan fiatalabb volt nála, de ezt soha nem vette figyelembe. Már akkor sem hitte magát öregebbnek, amikor megismerkedtek, az eltelt majd harminc év alatt pedig bizonyosságot nyert az az elképzelése, mely szerint János eleve öregnek született. Rendes ember volt, azért is ment hozzá: szép jövedelmet tudott felmutatni, elég jóképűnek is tűnt még akkor – a szeme legalábbis csodakék volt (mostanra vizenyőssé vált persze), és a testalkata alapján sem lehetett az a hízékony forma. Olyannyira nem, hogy inkább egyszálbélűnek nevezte volna bárki, akit a súlycsoportjáról kérdeznek.

Karolinát a kövér, tunya férfiak a nagy, szafaládéujjaikkal rettentőmód taszították. El sem tudta képzelni, hogy az a rengeteg nő, aki hatalmas férjjel él, hogyan bírja ezt elviselni. Mi több! A szomszéd Gréta – aki egyébiránt német származású volt – azt hangoztatta, hogy mázsa alatt nem férfi a férfi. Borzalom!

János tehát igazán ideális férj lehetett volna, hiszen jó, ha megütötte a hatvan kilót, de felvette azokat az idegesítő szokásait, amelyektől Karolina a falra mászott.

Ez a folytonos seprés. De nem csak ez. Hogy a szakállán megül az étel, és ott tárolja addig, amíg rá nem szólok. És akkor még itt van a foga is, ahogy klaffog, amikor eszik. Aztán a kávé… Mert nem is kávét, hanem kávés cukrot iszik. Aztán meg ropogtatja a megmaradt kristályokat a klaffogós fogával.

Magában, némán bosszankodott a férjén, mert természetesen az utca többi lakója felé a kizárólag tökéletesen harmonikus kapcsolatukat fitogtatta. Dehogyis adta meg azt az örömöt Gabinak vagy Grétának, hogy megtudják: bizony a házasságuk már régen unalomba és mély érdektelenségbe fulladt. Ő ilyen ostobaságot sosem követett volna el. Gabi nyilván irigyelte stabil életéért – ami neki, ugye, leginkább csak nyomokban adatott meg –, míg Gréta ugyan férjnél volt, de a házassága egy igazi pokol lehetett – legalábbis Karolina véleménye szerint.

Még mindig a hűtő előtt állt, és tanácstalanul leste a polcokat.

Mi lenne, ha tésztát főznék egy kis paradicsommártással? – kérdezte magától, majd rájött, hogy az ötlet jó, de ha végig kell hallgatnia, ahogy János beszippantja a spagettiszálakat, valószínűleg felfordul a gyomra. Úgyhogy inkább elvetette a gondolatot.

Kihúzta az egyik fiókot, és zöldséget vett elő belőle. A konyha közepén terpeszkedő nagy pulthoz vitte a csomagot, aztán hevesen pucolni kezdett egy répát.

Mitől volt olyan savanyú a feje vajon? – morfondírozott még mindig a férje arckifejezésén. Igaz, hogy az idegeire ment, igaz, hogy belebetegedett, ha hallotta, ahogyan a seprű a falnak koppan, mégis az övé volt ez az ember. Tudni akarta, mitől van rossz- és mitől van jókedve.

Na nem azért, hogy vigasztalja vagy vele örüljön. Annyira azért nem… Csak éppen tisztában akart lenni a helyzettel, hogy tudja, mire számítson. Szeretett mindenről időben értesülni. A szomszédok dolgairól is.

Például azt is tudta, hogy Gréta férje, a dagadt Ottó, folyton a kocsmákat járja, aztán hajnal felé felborogatja az összes kukát az utcában. Ezért Karolina úgy gondolta, hogy Gréta meglehetősen boldogtalan lehet, pláne, miután hozzá is elért a hír, hogy Ottóra italosan még inkább rájön a gerjedelem, pedig egyébként is elég vérmes fajta.

Ennél a pontnál az asszony elgondolkodott, vajon Jánosra hogyan hatna a napi két üveg sörénél több szesz. De aztán arra a következtetésre jutott, hogy az ő férje bizony úgy elaludna mellette az ágyban, mint a pinty.

Megrázta a fejét, és kipillantott az ablakon. Jánost nem látta.

– Nyilván abbahagyta a seprést, és valami egyéb ostoba feladat után nézett – dünnyögte.

Szöget ütött a fejében ez a gerjedelem dolog. Nem is lett volna ellenére, de az állott italszagot utálta. János egy üveg sör után már meg sem csókolhatta. Esetleg levegővétel közben, kifújáskor semmiképpen sem. Erre is régen volt példa, János ugyanis nem erőltette az utóbbi időben a csókolózást sem. Meg mást sem.

Vén hülye! – gondolta megint Karolina, aztán nagy gyakorlattal, sebes mozdulatokkal nekiállt a megtisztított répát karikákra vágni.

Észre sem vette, hogy már több adagra való zöldséget aprított fel. Csak aprított, aprított gondolataiba merülve. A zöldségkarikák olykor legurultak a vágódeszkáról, volt, amelyik a pulton, néhány pedig a téglaszínű, téglaformájú, téglaméretű padlócsempén végezte.

Karolina egy karalábészelet röppályáját figyelve jutott arra az elhatározásra, hogy változtatnia kell az életén. Eddig is tisztában volt vele, hogy majd megfullad a dögunalomtól, de most, a darabka zöldséget lesve úgy határozott, hogy elég volt. Na nem a házasságból! Tudta jól, hogy nem hagyhatja el Jánost, hiszen az ő jövedelme nélkül éhen is halna, mehetne koldulni az aluljáróba.

Nem-nem! Ennyire nem akart változtatni. Igazából nem is volt konkrét elképzelése a jövőjét illetően, csak azt tudta, ha felbukkan a lehetőség, bizony élni fog vele, bármi legyen is az!

Első lépésként a nagy henteskést belehajította a mosogatóba, ő pedig – szanaszét hagyva a karikákra vágott zöldségeket – berohant a hálószobába, onnan is a gardróbba, ahol katonás rendben, szín és évszak szerint sorakoztak a ruhái. Hatalmas lelkesedéssel dobta le magáról lila köntösét, a hálóingét, és egyszer csak ott állt teljesen meztelenül az öltözőszoba nagy tükre előtt. Szorosan összeszorította a szemét, és remélte, hogy amikor kinyitja, az a fiatal, csinos lány áll majd vele szemközt, aki harmincakárhány éve ripityára törte a férfi szíveket.

Lassan, hunyorogva emelte fel a tekintetét a tükörképére. A mosoly lefagyott az arcáról, különös, már-már groteszk arckifejezés vette át a helyét. Persze tudta, hogy nem a húszéves önmagát látja majd viszont (nem hitt a csodákban), de szerette volna, ha legalább egy kicsit jobban néz ki, mint az előző reggelen. Már csak az elhatározás miatt is.

Sajnos egy hangyányit sem fiatalodott, és a dereka körüli – nem túl vaskos, de azért létező – úszógumi sem tűnt el. A térde mindenesetre nem lógott úgy, mint Gabinak, aki pedig kilenc évvel volt fiatalabb nála.

Cafat! – gondolta megint elkomorodva. – Hogy integetett Jánosnak. Csókot dobált, rázta a valagát…

Aztán legyintett.

– Érdekli a fenét!

Persze érdekelte, de nyilvánvalóan nem féltékenységből. Inkább csak enyhe birtokháborításnak vélte azt a könnyedén odahajított csókot.

Felemelte mindkét karját a feje fölé, tett egy tánclépést, aztán megpördült. Megállapította, hogy a melle egy cseppet sem tűnik megereszkedettnek, ha a karját a magasban tartja. Így olyannak látszott, mintha nem hatna rá a gravitáció. Sosem volt veszettül nagy melle, még éppen kezelhető méretűvé nőtt. Telt, de nem orbitális nagy csöcs. Azt gondolta, hogy mellek tekintetében legjobb az arany középút. Persze a férfiak mindig dicsérték a domborulatait, hiszen tudta, hogyan mutassa meg az adottságait. Ha akkorára nőtt volna a keble, mint a szomszédasszonynak, már lógna. Gabinak nyilván lóg is, bizonyára csak a melltartó tornyozza fel és tartja egyben.

Abbahagyta a mórikálást, és a ruhái elé lépett. Egyesével szedte elő a szebbnél szebb öltözékeit – amelyek évek óta porosodtak a vállfákon anélkül, hogy magára öltött volna belőlük egyet is –, majd a bézs színű, barna virágos együttes mellett tette le a voksát, amely pont annyira volt kivágott, hogy megfelelő betekintést nyújtson a két melle között húzódó keskeny völgyszakasz rejtekébe. Annyira azonban nem, hogy bárki is túlzottan kihívónak tarthassa.

Megigazította aranyszőkére festett haját, tekert belőle egy laza kontyot – ami még ifjúkorát idézte –, aztán kilibegett a gardróbból, majd a hálószobából, suhant a folyosón egészen a konyháig, hogy folytassa, amibe belekezdett.

Elővett egy fazekat, megtöltötte vízzel, és föltette főni a tűzhelyre. Éppen a sót szórta nagy műgonddal bele, amikor belépett a konyhába János. Karolina rápillantott, aztán újra a sózásra fordította a figyelmét. A férfi téblábolt a konyhasziget és a hűtő között, úgy tűnt, mintha nagyon kérdezni akarna valamit.

– Na, mi az? – kérdezte a nő, mert megunta férje sertepertélését.

– Semmi… – mondta a férfi, és bekapott egy karika sárgarépát a vágódeszkáról.

Akkor vette észre a padlón szétgurult zöldségeket.

– Mi a fene történt itt?

– Ezt most hogy érted? – kérdezett vissza az asszony, és magában elmosolyodott, hogy János milyen nevetségesen akarja elővezetni a bókját. Nem éppen a férje széptevésére áhítozott, de kezdetnek megtette volna az is.

– Az a sok zöldség itt a padlón – meredt a feleségére, és bosszús arckifejezése arról tanúskodott, hogy az asszony szemmel látható, külső változtatásaitól sem enyhült meg.

Megfordult, kirobogott a konyhából, majd kisvártatva visszatért seprűvel a kezében. Villámgyorsan összesöpörte a zöldségkarikákat, miután ezzel végzett, elégedett képpel nézett a nejére.

– Ebéd mikor lesz?

Balajtiné Kemény Karolina legszívesebben belerúgott volna a férjébe, Balajti Jánosba, de mégsem tette. A neveltetése tiltotta a házasságon belüli rugdosódást, pofozkodást, pedig valószínűleg képes lett volna elnáspángolni az urát, tekintve, hogy fél fejjel magasabb és tíz kilóval nehezebb volt nála.

Ehelyett beledobta a teljes üveg sót a vízbe, aztán nyugodtan – a visszafojtott dühtől talán enyhén remegő hangon – ennyit mondott:

– Amikor megfőzöd, János. Amikor megfőzöd.

Az ember azt gondolná, hogy elfutotta a szemét a könny attól az egyértelmű figyelmetlenségtől, amelyről a férje az imént tett tanúbizonyságot, de Karolinát nem ilyen fából faragták. Nem adódhatott, olyan körülmény, amely hatására ne tudott volna higgadtan és elegánsan viselkedni. Az a társaság, amellyel szívesen érintkezett, nem arról volt híres, hogy a valódi gondolatait megosztja a külvilággal.

Hogy milyenek is voltak az ő körei? Szerette úgy nevezni, hogy az értelmes középosztály – mert ugye azért értelmiséginek mégsem titulálhatta magát, miután semmiféle ennek megfelelő tanulmányt nem végzett annak idején… Az értelmes középosztály csúcsán a polgármester, Kordos Béla állt – aki épp lecsúszni készült a piedesztálról Karolina reggeli észrevétele miatt –, és a neje, Marica, a valamikori iskolai szépségkirálynő, akin azóta, sajnos, az évek kemény munkát végeztek.

A tisztelendőt is megfelelő társaságnak gondolta, bár tudvalévő volt, hogy igencsak szabados életet él, nem engedelmeskedve a „ne paráználkodj” parancsolatnak, és a cölibátust nemigen tartotta önmagára nézve kötelező érvényűnek.

Benedek Ervin, a helyi rendőrőrs megbízott vezetője kizárólag a felesége miatt fért bele a nevezett körbe, mert szerencséjére Benedekné nagyon is kiváló családból származott, és senki nem értette, miért választotta ezt a sehonnai rendőrt férjéül. Persze Benedek Valentina nem volt éppen világrengető szépség, de ha valaki el tudott vonatkoztatni a kisebb krumplit formázó orrától, akár még csinosnak is mondhatta volna.

Hegyi Vilmos, aki csak könnyedén Willnek hívatta magát – és akinek fűszer-csemege üzlete volt a főutcán –, szintén beleillett a Karolina elképzelte „jó társaságba”, mivel szép kis vagyonkát gyűjtögetett, a rossznyelvek szerint nemcsak a fűszerek árából. Azt suttogták, hogy mindenféle „gyógyfüvet” lehet nála vásárolni,  amelyből néhány, egyesek véleménye szerint, meglehetősen hasonlított a szárított vadkenderre. De Karolina úgy volt vele, hogy erről ilyen formában nyilván csak az irigykedők pletykálnak. Ő semmi ilyesmiről nem tudott, Hegyi Will pedig igenis kifogástalan úriemberként viselkedett vele mindig. Soha okot nem adott a gyanakvásra.

Na és természetesen ott volt a két szomszédasszony, Kurucz Gabriella valamint Kaiser Gréta, róluk bármennyire is meg volt Karolina véleménye, mégiscsak számítottak. Hiszen velük találkozott nap mint nap, elvileg ők voltak „barátnői”. Igaz, hogy az egyiket ordas cafatnak, a másikat pedig német betolakodónak tartotta, de még mindig jobban kedvelte őket, mint a környék többi asszonyát.

Beviharzott a nappaliba, magához vette a retiküljét, és kirohant az ajtón, amit egyáltalán nem a megszokott módon, hanem igencsak hangosan vágott be maga mögött. Úgy futott, mint a nyúl. Észre sem vette az alatta elterülő, csodás napsütésben fürdőző macskaköves utca báját, vagy a tavaszi pipirózsa aranysárga, bársonyos szirmait. Csak szaladt, hajtotta tehetetlen dühe.

A kurvának integet, engem meg már észre sem vesz! – tombolt mérgében, és majd elöntötte az epe.

Hegyi Vilmos üzlete előtt repült el éppen, amikor a boltos kilépett az üvegajtón.

– Karolina! Karolina! – kiáltott utána a férfi, de az asszony csak a harmadik „Karolinára” figyelt fel.

Megfordult, de a hirtelen irányváltástól megbillent. Vilmosnak kellett elkapnia, nehogy estében a romantikus macskakő összezúzza a csak alig-alig lógó térdét.

– Mi a baj, Karolina? Üldözik tán? – kérdezte a nő űzött arcát vizsgálva. – Na, jöjjön be egy pillanatra hozzám, aztán mesélje el szépen, mi elől fut!

Karolina szó nélkül követte a férfit, akit kedvelt ugyan, de a magánügyeibe nem óhajtotta beavatni. Hegyi úrnál mindenki megfordult, eszébe sem jutott kiteregetni a szennyest. Viszont a baráti gondoskodás jólesett neki. Különösen, amikor Vilmos így szólt:

– Milyen fantasztikusan néz ma ki, Karolina!

Ragyogó szemmel méregette az asszonyt, aki elpirult a bóktól, annyira régen kapott már ilyesmit. Dühe azonban nem múlt el, továbbra is szorosan összezárta a száját, pengevékony vonalat képezve ezzel az arcán.

– Meg kellene nyugodnia, mert még a végén agyvérzést kap. Mi bőszítette fel ennyire? Összetaposta valamelyik kutya a kertjét? – Will persze mindenből viccet csinált. Úgy viselkedett folyton, mint akinek az égvilágon semmi gondja sincs.

– Úgy is mondhatjuk – válaszolta feszes hangon a nő. Képtelen volt kiengedni a gőzt.

A férfi tudta, hogy egy szót sem tud belőle kihúzni, pedig sejtette, komoly gond lehet otthon, ha az asszony kukta módjára sípolva vágtázik az utcán. Ez nem jellemző Balajtinéra, aki mindig olyan merev volt, mint egy keményített körgallér.

– Na várjon csak! – kezdte somolyogva. – Tudok én egy jó kis szert a mérgére.

– Csak nem valami nyugtatót akar adni? Nem veszek be semmiféle gyógyszert – tiltakozott Karolina.

– Ne féljen, nem tömök magába semmilyen pirulát! Van egy különleges füstölőm, ami igazán hatásos nyugtatószer…

– Füstölő? Milyen fajta? Tudja, Will, nem rajongok ezekért a templomi illatokért. Már attól is mindig köhögőrohamot kapok, amikor Bálint atya kalimpál a füstölőjével.

– Nahát, ez nem olyan. Ennek olyan illata van, hogy otthonra is akar majd belőle. – A fűszeres hunyorított egyet, aztán elsétált az üzlet másik végébe.

Karolina letelepedett a vendégeknek fenntartott székre, és felvett egy újságot az asztalkáról, hogy azzal legyezhesse magát. Milyen kellemes ez a boltocska! – gondolta, miközben a boltos hátsó felét fixírozta, amint a férfi neki háttal kutakodott az alsó polcon.

Hegyi Vilmos negyven–negyvenöt év közötti, elég jóvágású férfi volt. Azt suttogták, hogy a saját nemét szereti, persze amellett, hogy drogot árusít. Ki tudja, melyik volt a nagyobb bűn Gesztenyéskert lakóinak a szemében? Karolina mindenesetre felvilágosult, liberális szellemű nőnek tartotta magát, és különben sem hitte, hogy Will a férfiakat szereti. Annak ellenére, hogy tény ide, tény oda, nem akadt barátnője. Legalábbis olyan nem, akiről a helyi pletykafészkek tudomást szereztek volna.

A férfi megvakarta őszülő üstökét, aztán a hajszálcsíkos vászonnadrágja korca és a fűzöld, hosszú ujjú inge között kivillanó kis bőrfelületet is. Diadalmasan felhördült, majd hatalmas mosollyal az arcán megfordult. Kezében egy henger alakú csomagot szorongatott.

– Megvan!

Karolina meglepetten pillantott rá. Úgy elmélázott a hátsóján, hogy váratlanul érte e boldog megnyilatkozás. Will fogta a kincsként szorongatott csomagot, és eltűnt vele a bolt raktárába vezető ajtón át.

Karolina tovább legyezgette magát, és nézelődött. Csábítóan sorakoztak egymás mellett a különböző minőségi csokoládék, a déligyümölcsök és illatos potpurrik, dió- és mogyorófélék. Na meg a cserepes, kiültethető, csodásan friss fűszernövények. A szín- és illatorgia némiképp lekötötte a figyelmét, egy másodpercre meg is feledkezett csalárd férjéről és a „riherongyként” aposztrofált szomszédasszonyáról. De aztán a kezében tartott újságra pillantott, haragja pedig újfent lángra kapott. A magazin címlapján egy húszas éveiben járó nőszemély mosolygott. Ragyogó, hófehérre retusált fogsorral és dagadó kebellel hívta fel az olvasók figyelmét arra, hogy nincs hatásosabb módszer férjük megtartására, netán újbóli elcsábítására, mint a levendulaillatú öblítőben áztatott ágynemű.

– No hiszen! – dörmögte Balajtiné mérgesen, és lecsapta az újságot.

Úgy döntött, nem vár tovább Willre, ezért felállt, és épp kiáltott volna hátra – hiszen az illem úgy kívánta, hogy elbúcsúzzon –, amikor a férfi elégedett képpel kilépett a raktárból. Egy tálcán teáskannát, két csészét, aprósüteményt és egy lapos, Karolina számára ismeretlen tárgyat egyensúlyozott.

– Csak nem akart itt hagyni, Karolina? – kérdezte kisfiús mosollyal.

– Nos, valóban arra készültem, olyan sokáig elmaradt.

– Ne tegye ezt velem! Látja, teát is főztem…

– Rendben, maradok egy teára. De igazán nem akarom feltartani. Nyilván jobb dolga is akadna, mint engem pátyolgatni.

Az asszony visszaült a székre, és jobban megfigyelte a fura tárgyat. Egy hosszúkás, vörös falap volt, közepén egy sínnel. Az egyik vége valamelyest felkunkorodott, a másik végén pedig egy furat látszott.

– Mi ez?

– Ez? – mutatott a tárgyra a fűszeres. – Kínából hozattam, füstölőtartó. Így a hamu nem pereg szét, hanem gyönyörűen belepotyog a sínbe. Nézze csak!

Leemelt a tálcáról egy fura, barnászöld színű füstölőt, és a szárát beledugta a lyukba.

– Valóban nagyon praktikus – állapította meg Karolina, miközben Will már gyújtotta is a végét.

A rudacskából az öngyújtó nyomán először könnyű, vékony, kacskaringós, ezüstszínű füstkígyó tört elő, majd ahogy egyre inkább megfogant a parázs, a kígyócska anakondává avanzsálva kezdte betölteni a teret.

Karolina a tenyerével maga felé legyezve próbálta megállapítani, vajon mihez hasonlítható ez a semmihez sem hasonlítható illat, és rájött, hogy valóban: ilyen különös illattal sohasem találkozott még. Nem találta kellemesnek, inkább csípős szagként jellemezte volna, ha egyáltalán valaha is szüksége lett volna arra, hogy jellemezze.

A füst lassan, de biztosan beterítette a helyiséget, rátelepedett a bútorokra, az asztalkára, a cicanőcis újságra és a minőségi csokoládék izgalmas csomagolására.

Karolina halványan elmosolyodott, maga sem tudta, mi késztette erre, majd felemelte a teáskannát, és töltött mindkettejük csészéjébe úgy, mintha ő lenne a házigazda. Az az apróság, hogy nem otthon van, teljesen kiment a fejéből.

Mélyet szippantott a füstből, és megállapította, hogy igazán remek nyugtatószer. Hiszen idegessége, rosszkedve, gyilkos hangulata mondhatni, szinte köddé vált, ott gomolygott valahol a szürkeségben. Egy hangyányit megszédült, de ez a szédülés kellemes volt. Olyan, mintha a víz tetején járna, vagy a felhőket taposná könnyű szaténcipőben.

A szája szegletében megjelenő apró, huncut kis mosoly kíséretében szürcsölt a teából, majd csettintett a nyelvével: egzotikusnak, majdnem erotikusan finomnak találta.

– Isteni ez a tea – mondta. – Hol szerezte? Én is vásárolnék belőle.

– Sima csipkebogyótea, Karolina. Nyilván van belőle otthon magának is.

Karolina felnevetett, hogy valóban, valóban. Aztán ezt annyira viccesnek találta, hogy nem tudta abbahagyni a kacagást, vendéglátója pedig csatlakozott hozzá. Amikor már csillapodni látszott a jókedve, rákacsintott a férfira, letette a teáscsészét, és kigombolta a blúza felső gombját.

– Hű, de meleg van! – kezdte, aztán így folytatta: – Mondja csak, maga valóban a saját neméhez vonzódik?

A boltos még hangosabban nevetett.

– Én nem, asszonyom. És maga?

Karolina az egyszerű kérdéstől újabb nevetőrohamot kapott, szinte fuldokolt. Csapkodta a térdét – ami kevésbé lógott, mint Kurucz Gabrielláé, bár ő ezzel akkor már egy cseppet sem törődött –, úgy válaszolt:

– Micsoda nagy lókötő maga, Will! Hogy találhat ki ilyen szamárságot?

– Maga kérdezett először, Karolina.

– És mondja csak! Igaz, hogy drogot is árul? – kacagott tovább könnyezve az asszony. Annyira nevetett, hogy komoly nehézséget okozott számára a beszéd.

– Én? Hová gondol?

A férfi a hasát fogta, inkább már vinnyogott, mint nevetett. Úgy tűnt, meglehetős fájdalmakkal küszködik a rekeszizma.

– Mert ezt beszélik…

– Maga, ugye, nem hiszi?

– Dehogy! Maga igazán rendes ember…

Ezen megint olyan jót derültek – különösen Will –, hogy némileg eltorzult arccal a gyomorszájuk környékét tapogatták. Hosszú ideig tartott, mire némileg megnyugodtak, és Karolina észbe kapott.

– Na, most már tényleg mennem kell, hiszen csak egy teára akartam maradni…

Elővett egy kis virágos zsebkendőt a táskájából, hogy megtörölgesse a szemét és az arcát.

– Milyen jó humora van magának! – mosolygott a férfira, szerencsére már nem viharosan potyogó könnyein keresztül.

– Egy ilyen gyönyörű asszony előcsalogatja a férfiember rejtett képességeit – jegyezte meg a boltos, és hunyorított is a kijelentéséhez, hogy a nő érezze szavai súlyát.

– Ne vicceljen már! – legyintett amaz, de azért úgy mosolygott tovább, mint egy jóllakott macska.

– Nem viccelek. Ezt komolyan gondoltam – mondta a férfi, és valóban nem nevetett. Aztán hirtelen megfogta az asszony kezét, majd kézfejére könnyű csókot lehelt.

Karolina olyan zavarba jött, mint már régen nem, és tűzpiros arccal viharzott ki a boltból.

– Viszlát, Will! – kiáltotta hátra. Az etikettet zavarában sem felejtette el betartani.

Kint megütötte a napsütés, és érdekes módon most a macskakő bája és a nyíló pipirózsa is feltűnt neki. Az járt az eszében, hogy lám, van még férfi ezen a világon, aki észreveszi az ő nőiességét. Ráadásul nem is akármilyen férfi! Olyan, aki megkaphatna bármilyen nőt a világon – még egy olyan cicamica nőcit is az újság címlapjáról. Kinek kell az a vén, klaffogó fogú János, ha ilyen jóvágású férfi bókol az embernek…

A déli nap sugarai akadálytalanul hatoltak át Karolina laza kontyán, érintették a fejbőrét, a könnyű tavaszi szellő pedig simogató csókot dobott az arcára, amint a macskaköves kis utcán vágtázott. A szíve szaporán vert, mint a riadt állatoknál: ki akart szakadni a mellkasából. Tudta, hogy nemcsak a futás következtében került infarktusközeli állapotba, hanem az iménti érthetetlen közjátéktól is, amit – igazán szokatlan módon – egyáltalán nem nevezett volna kínosnak. Pedig neveltetése parányit sem engedélyezte számára azt a fajta döbbenetesen indiszkrét magatartást, amit akkor tanúsított. Érezte, hogy lángba borul az arca, ha a kérdéseire gondol, amelyeket megfontolás nélkül tett fel Willnek nemi hovatartozására és drogárusítási szokásaira vonatkozóan. Ugyanakkor nem csupán azért pirult, mert kellemetlenül érintette saját udvariatlansága, hanem azért is, mert egyértelmű és nyilvánvaló volt számára Will vonzódása. De mit akarhat vajon egy ilyen fiatal férfi egy olyan nem fiatal nőtől, mint ő? Persze tisztában volt vele, hogy a mai napon különösen jól fest, na de mégis! Húsz évet csak nem tagadhat le a korából, bármennyire csinos is a ruhája vagy elegáns a kontya.

A Tulipán köz látványosságai nem állították meg, miközben elfutott előttük. Az utca szerencsére kihalt volt a dél ezen pillanataiban: Gesztenyéskert lakói az ebédjüket költötték el éppen, vagy valami mást csináltak. Mindenesetre házaikban tartózkodtak, és nem zavarták Karolinát ámokfutásában.

Elhaladt Labodáné kötöttáruboltja előtt, aztán vakon trappolt tovább a főtér felé. Megfordult a fejében, hogy talán a Bokréta tér kis méretű szökőkútja enyhülést ad majd égő lelkének, mert már úgy érezte, hogy nem is az arca, de az egész bensője lángol a különös eseményektől. Mert különösnek értékelte Will érdeklődését, és még különösebbnek kifordulását önmagából. Ennyire nem bőszíthette fel Gabi, hiszen ez nem az első eset volt, hogy rajtakapta, amint épp az ő tulajdonára vet szemet. János pedig, a vén majom – aki azt hitte, Gabi azért integet neki, hogy így tisztelegjen férfiassága előtt – nem tudhatja, hogy az asszony nyilván csak az ő bosszantására dobálja felé csókjait.

Megérkezett a főtérre, lerogyott a szökőkút melletti padok egyikére. Örömmel vette tudomásul, hogy csak néhány őrült kismama terelgeti csemetéjét délidőben a parkban, pedig tudhatnák, hogy már a tavaszi napsugárzás is végtelenül káros hatással lehet a gyermekek érzékeny bőrére. A szökőkút egyetlen nyomorult kis vízoszlopa vajmi kevés permetet bocsátott a világra, és Karolina hűvösre vágyó testére, mégis azt az illúziót keltette, mintha hűs folyó partján könnyű tavaszi szellő borzolná az apró, láthatatlan szőrszálakat az arcán.

Belekotort a táskájába, előhúzta a már ismert kis virágos zsebkendőt, és újfent megtörölgette vele az arcát. Kezdett magára találni. Szívverése lelassult, már majdnem normális ütemet vett fel, szeme előtt az addig narancsosan, tüzes árnyként lebegő düh, zavarodottság és kéjes izgalom keverékének alkotóelemei is elkezdtek különválni egymástól.

Nem tette vissza a zsebkendőt. Arra jutott, hogy az elmúlt egy órában már másodszor volt szüksége rá. Ki tudja, esetleg rövidesen megint elő kell vennie. Így csak leejtette kezét az ölébe, és maga elé nézett. Fehér, apró murvakövek borították a keskeny járdát, ami a szökőkút előtt kanyargott, és amely elválasztotta a kőmedencét a park üde zöld füves, bokros ligetétől. Tudta, hogy nem történt semmi, ami más emberrel ne történt volna már meg, de ő mégis úgy érezte, hogy az esete egyedi, sajátos és különleges.

Kinézett magának egy csillogó kavicsot, és azon legeltette a szemét. Ötvenhat évesen kell rátörnie ennek az érzésnek? Ötvenhat évesen kell újra megtapasztalnia a féktelen dühöt, a flörtöt egy igazán kellemes férfival, és épp most kell feladnia a beletörődését a megváltoztathatatlanba, amit az elmúlt néhány évben oly elszántan építgetett?

A szökőkút vízoszlopa egy dundi angyalka összekulcsolt két kezéből tört a magasba – ha azt törésnek nevezhetjük, mert inkább tűnt egy gyenge nyomású, fáradt locsolócsőből, rozsdán és penészen át előbuggyanó löttynek. Sosem leszek már délceg oszlop, méterekre lövellő, vad kitörés, zúduló, szivárványt permetező vízsugár! – gondolhatná, ha gondolkodna.

És Karolina fejében hasonlóképpen kergették egymást a gondolatok: éppen olyan ő is, mint ez az öreg szökőkút – kitörne, áradna, özönlene, de gúzsba köti a szokás és a félelem, hogy egyedül marad, egzisztencia, jövedelem nélkül… Meg fog halni. Ugyan nem most, de egyszer… Anélkül, hogy nyomot hagyott volna a világban. A sírkövére majd felvésik: kiváló feleség, szerető anya, remek szakácsnő – és unalmas ember volt. Ennyit. Elfelejtik, mintha sohasem született volna erre a világra, mert soha semmivel nem hívta fel magára a figyelmet. Az elvárásoknak megfelelően élt, ment férjhez, szült, nevelt, főzött és meghalt. Senkinek nem volt az útjában. Ezért, aki mégis emlékezni fog rá, annak annyi marad meg, hogy nem sok vizet zavart.

Felállt a padról, lesimította a ruháját, a kontyához emelte a kezét, és egy elszabadult tincset, ami a futás hatására vált el a többitől, a füle mögé kanyarított. Odasétált a szökőkúthoz, leguggolt, a kezét belemártotta a vízbe. Meglepően hideg volt. Csuklóig nyomta bele a medencébe, és élvezte, ahogy a verőerét védő finom, vékonyka bőrt hűsíti. Bézs és barna virágos szoknyája hátul a murvához ért, de nem törődött ilyen kicsiséggel. Csak lógatta a kezét, amikor valaki a nevét kiáltotta az út felől:

– Karolina! Karolina!

Megfordult, és nagyra nyitotta a szemét, mert Kordos Béla neje, Marica állt a kék limuzin mellett, nagy lendülettel integetve neki. Balajtiné lassan visszaintett, és magában megállapította, hogy vagy veszett gyorsan szexel a polgármester, és pillanatok alatt kidobta Gabit a kocsiból, vagy nem is őmellé szállt be az a cafat egy órával azelőtt.