Ruff Orsolya

A BÁNATOS MADONNA

Copyright © Ruff Orsolya, 2025

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Szerkesztette

ZÁDOR LÍDIA

ISBN 978 615 104 080 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

VALAHOL A KERTVÁROSBAN

Az előszobában hangosan ketyegett az óra, a lakásban máskülönben csend volt, csak odakint bőgött fel váratlanul egy motor. Az ablaküveg enyhén megremegett, amikor az éjszakai járat végigrobogott az utcán, és a sarkon befordulva beleolvadt az éjszakába. Vera lopva az órájára sandított.

Negyed hármat mutatott.

Vera finoman biccentett, de nem szólalt meg.

A mennyezeti lámpa puha, sárgás fénybe vonta az asztal mellett gubbasztó három alakot, a hátuk mögött viszont minden sarkot és kiszögellést elnyelt a sötétség. Némán fürkészték tovább egymás arcát.

– A legközelebbi akcióhoz más ruhát kell keresnünk – szólalt meg végül Kamilla, és a füle mögé száműzött egy szőke tincset. – Ez a fekete garbó borzasztóan öregít! – tette hozzá, és végigsimított a karján.

Adél felszisszent.

– Nem lesz legközelebb. Megbeszéltük! Ugye? – kérdezte szinte vádlón, és Vera felé fordult, akinek a szemfestéke mostanra egészen elkenődött, és fekete árkokat vont a szeme alá. – Azt mondtuk, egyszeri alkalom! És nem lesz még egy! – vakkantotta.

Kamilla közben lehajolt, és egy mozdulattal a padlóról az ölébe emelte a retiküljét.

– Különben is – fészkelődött idegesen Adél –, nem te mondod mindig, hogy nem szabad a táskát a padlóra tenni? Kifolyik belőle a pénz… – szúrta oda, de befejezni már nem tudta, mert Kamilla visszavágott:

– Amennyi pénz ebben van, akár ki is folyhat. – Közben a táska mélyére túrt, és rövid keresgélés után előhúzott egy vattakorongot. – Tessék… a szemed alatt – nyújtotta Vera felé.

Adélt viszont nem lehetett ilyen könnyen leszerelni.

– Egyébként is, ez túl van tárgyalva. Egyszerűen nem értem, hogyan juthatott ilyesmi az eszedbe! Nem lesz semmiféle legközelebb! Hiszen mi… nem vagyunk bűnözők… Ugye? – Az utolsó szavakat szinte már suttogta.

Vera erre dacosan felszegte az állát, kék szeme hidegen villant.

– Végül is… csak annyi történt, hogy másfél órával ezelőtt feltörtünk egy zárat, behatoltunk a margitvárosi múzeumba, kijátszottuk a biztonsági őrt, és elloptuk a Bánatos Madonnát, amit… – darálta egy szuszra, majd gyorsan a divatos, fémszíjas órájára pillantott – legkésőbb hét és háromnegyed óra múlva felfedeznek… Mi pedig várjuk, hogy jelentkezzen végre nálunk egy pasas, aki, bár a Forbes szerint sikeres üzletember, de ha engem kérdezel, inkább egy Al Caponéba oltott Vito Corleone…

– Ők kicsodák? – pislogott ártatlanul Kamilla. – Az ismerőseid?

Vera halkan felnyögött.

– A keresztapát nem láttad soha? Tudod, amiben az öreg Marlon Brando játszik…

– Jaj, úgy imádtam A vágy villamosában! – kapaszkodott meg Kamilla az asztalban. – Amikor meghúzta azt a kólásüveget, és csak egy fehér trikó volt rajta, és a karján megfeszültek az izmok… ah! A balatonszemesi kertmoziban láttam, alig tudtam aludni utána… Vagy inkább sörösüveg volt? Már nem emlékszem…

– Én soha nem bírtam a pasast! – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon Adél. – De pár éve mi is láttuk a darabot Palival… színházban… Kemenczési Rudolf játszotta a főszerepet – mondta, azzal lapos oldalpillantást vetett Verára, aki úgy tett, mintha süket lenne, miközben egy láthatatlan szöszt söpört le a fekete garbójáról.

Kényelmetlen csend telepedett a konyhára, mire Kamilla idegesen beletúrt göndör, szőke hajába. Felállt, és a csaphoz lépett. Egy szuszra kiitta a vizet, majd a pulthoz csapta a poharat. A fizika törvényeivel nem számolt, a lendület túl nagyra sikeredett, és az üvegen ötcentis repedés keletkezett.

Vera finom vonású arcán egyetlen izom sem rezzent, Adél azonban megesküdött volna rá, hogy magában jól mulat.

Kamilla viszont nem zavartatta magát.

– Amúgy is utáltam mindig. Még az anyósomtól kaptam. A kettes számútól – magyarázta, azzal a kukához lépett, és kidobta a poharat. Amikor megfordult, szív alakú arca csendes elégedettséget sugárzott.

Adél viszont a mellkasát dörzsölte.

– Hogy érted azt, hogy keresztapa? Nem arról volt szó, hogy… vállalkozó?

– Nem mindegy? – rántotta fel a vállát Vera. – A lényeg, hogy megcsináltuk.

A pillanatnyi csendben valószínűleg egy rugóra járt az agyuk, de meglepő módon csak Kamillában volt annyi bátorság, hogy fel is tegye a kérdést:

– És ha lebukunk?

– Nem fogunk. – Vera hangja magabiztosan csengett. – Mindenre gondoltam.

Adél idegesen húzkodta a fekete garbója ujját.

– Remélem is – szipogta, de akárhogy erőlködött, semmiféle együttérzést nem tudott kisajtolni a másik kettőből. – És ezzel addig mi lesz? – bökött a fejével a szobor felé.

A fekete gránittömbön tompán csorgott le a lámpafény. Vera kinyújtotta a kezét, és hosszú ujjaival végigsimított a Madonna fején. A kő hideg volt, amitől önkéntelenül is megborzongott.

– Semmi – felelte végül. – Addig gyönyörködünk benne.

Kamilla hosszan nézte a szobrot, majd a zsebébe nyúlt.

– Vagy akár szelfizhetnénk is vele!

– Te megőrültél! – dőlt előre Vera. – Vagy meg akarsz öletni minket?

Kamilla közben az orrára tette a szemüvegét, és beütötte a kódját.

– Minek nézel te engem? Az Instámra amúgy is csak Mircikét teszem ki.

Mintha vezényszóra cselekedne, abban a pillanatban megjelent a konyhaajtóban a karcsú sziámi, és a tekintetét végighordozta a három fekete ruhás nőn.

– Mircike személyiségi jogairól nem hallottál még? – kérdezte Adél, és lehajolt, hogy megvakargassa a macska nyakát. A mozdulattól feldőlt a táskája, és kigurult belőle egy apró henger.

– Új rúzs? Ebben a hónapban már a második? – vetett rá célzatos pillantást Kamilla, mire Adél csak megvonta a vállát.

– Akciós volt. Bár nem tudom, minek magyarázkodom.

Kamilla közben egy gyümölcskosárnak támasztotta a telefonját, beállította az időzítőt, és a vállánál fogva közelebb húzta Verát.

Egy pillanatra megállt az idő. Mind a hárman a kamerába néztek, majd a telefon fölé hajolva megbeszélték, hogy egynek ez is jó lesz.

Adél elnyomott egy ásítást.

– Megágyaztam nektek a vendégszobában – szólt Kamilla, de Vera csak a fejét rázta. Adél viszont nem kérette magát, és néhány perc múlva hallották, hogy megereszti a csapot a fürdőszobában.

Vera az ablaknál állt, és csendben figyelte a kihalt kertvárosi utcát. Azzal vigasztalta magát, hogy ha gond lenne, már biztosan fél tucat rendőrautó villogna a ház körül.

– Mire gondolsz? – szólalt meg mellette Kamilla.

Vera összerezzent a váratlan hangtól.

– Arra, hogy mostantól minden más lesz – mondta végül.

– Jobb vagy rosszabb? – kérdezte Kamilla. Hangjában már nyoma sem volt az előbbi bolondozásnak.

Vera megrázta a fejét.

– Azt nem tudom. De más, az egészen biztos.

1
Egy héttel korábban

A margitvárosi múzeumban a kedd kora délután volt a legcsendesebb. A múzeumpedagógiai foglalkozások már tizenegykor véget értek, a délután esedékes nyugdíjascsoport pedig rendszerint csak három előtt tíz perccel bukkant fel az épület előterében.

Vera elcsigázottan dőlt hátra a székén. Negyvenkét évig tanított egy technikumban, és mostanra már elszokott a gyerekzsivajtól. Szerencsére a nagy többség most is megelégedett azzal, hogy a telefonját bámulja, és csak néha akadt a diákok között olyan elvetemült, aki a rágóját valamelyik festmény aljára akarta felragasztani. Verának nem hiányzott a tanítás. Ha őszinte akart lenni magához, akkor mindig is úgy gondolta, hogy az egyetem után majd az egyik nagy múzeumban vállal állást, de az apja családi háttere és politikai megnyilvánulásai miatt ez akkor szóba sem jöhetett. Maradt tehát a külvárosi iskola, ahol már az is óriási eredménynek számított, ha valamelyik tanítványa tisztában volt vele, hogy a dadaizmus meg a rokokó nem egyenlő holmi halálos betegséggel. A kollégák is felesleges luxusnak tartották a művészettörténetet, és tudta, hogy a háta mögött bárónénak hívják. Az emléktől Verának ismét megfeszültek a vonásai, és megrázta frissen festett, vállig érő barna haját.

Felszabadulásként élte meg, amikor két éve végre nyugdíjba mehetett, és a búcsúajándékba kapott mázas hamutartót már a hazaúton kihajította a kukába. Augusztusban éppen Siófokon áztatta a lábát a Balatonban, amikor a régi igazgatója felhívta, és létszámhiányra hivatkozva vissza akarta csábítani az iskolába. Vera annyira röhögött, hogy az anyák elhúzták a közeléből a pancsoló gyerekeiket.

De azzal is tisztában volt, hogy nem fogja sokáig bírni a semmittevést. Szerencsére Kamilla két macskás videó között talált egy múzeumi álláshirdetést az Instagramon. Az életrajzára alig vetettek egy pillantást, csak egy friss erkölcsi bizonyítványt kértek, és tulajdonképpen máris kezdhetett.

Vera utálta a teremfelügyelő kifejezést, jobb szeretett úgy gondolni magára, mint a régmúlt kincseinek őrére. A tanítás után élvezte a csendet és a nyugalmat, amibe csak néha rondított bele egy-egy látogató.

Az elmúlt két évben végigülte az összes termet. Már tudta, hogy a legszebben a néprajzi gyűjteménybe süt be a délutáni nap, a leginkább mégis a régi szoborgyűjteményt szerette. Budapest egyik legkisebb és legújabb magánmúzeumát a Margitliget közvetlen szomszédságában nyitották meg jó öt éve, egy régi villaépületben. A legenda szerint egy híres kurtizánnak építtette a múlt században egy még híresebb politikus, de Vera a tanulmányaiból történetesen tudta, hogy mindig is egy izzólámpagyáros és népes famíliája lakott benne.

A tények viszont senkit nem érdekeltek.

A villát tíz éve szerezte meg nyomott áron egy üzletember, akit mindenki csak Tóth úrnak hívott, személyesen azonban csak az igazgató találkozott vele. Egyszer. A férfi lelkes műgyűjtő volt, kezdetben főleg közepes színvonalú tájképekre specializálta magát, de gyűjteménye az évek során egyre nőtt, és egyre tekintélyesebb lett. Akadt a kollekciójában egy-két valóban figyelemre méltó darab. Verának mindenesetre alkalma nyílt megtekinteni az összeset. A monotóniatűrése kiváló volt, és nem is vágyott rá, hogy bárki megzavarja a mindennapos csendes szemlélődésben. A székét ezért rendszerint az ajtó melletti sarokba állította, így a látogatók csak akkor vették észre, amikor már a terem belsejében jártak. Vera ennélfogva aztán önhibáján kívül családi veszekedések, intim titkok, pletykák fültanúja lehetett. Volt, aki zavarba jött, más egyáltalán nem törődött vele. Úgy tekintettek rá, mint egy kiállítási tárgyra. Ami történetesen néha mozog.

Vera a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy tükröt. Végigsimított a szemöldökén. Az a liba megint túlszedte… Nagyot sóhajtott, de tulajdonképpen elégedett volt az eredménnyel. A sok arcjóga, arcmasszázs meg kilónyi kencefice csak megtette a hatását. A maga hatvannyolc évével ő volt a legidősebb a csajok között, de hiába volt csak egy év a differencia, Adél és Kamilla egyetlen alkalmat sem hagyott ki, hogy az orra alá dörgölje a korát.

Halkan megkordult a gyomra. Vágyakozva nézett a táskája felé – egy pesztós-mozzarellás szendvics csak arra várt, hogy megegye végre. A vezetőség persze szigorúan megtiltotta, hogy az alkalmazottak a műtárgyak között eszegessenek, de ettől függetlenül mindenki bekapott egy-egy falatot, amikor senki sem látta.

Vera már nyúlt volna a táskájáért, amikor két férfi lépett a terembe. Bosszúsan fújt egyet, majd előhúzta a könyvet, amelyet előző nap Adél tukmált rá az egyik könyvesboltban. Egy krimi volt, az írójáról még életében nem hallott, és Vera sehogy sem jutott túl az első öt oldalon, mert valami mindig megzavarta.

Most például az a fojtott suttogás, ami a Bánatos Madonna mellől ért el hozzá.

A felbecsülhetetlen értékű szobrot még tavaly januárban adományozta egy ismeretlen a múzeumnak. Csak a végrendelet felbontásakor derült ki, hogy az elhunyt a nagyobb és értékesebb ingóságait szétosztotta a magyar magán- és közgyűjtemények között. Az örökösök egy darabig perelni akartak, de az ügyvédjük végül meggyőzte őket, hogy teljesen felesleges, hiszen a közjegyző előtt aláírt dokumentumból feketén-fehéren kiderül, hogy a végrendelkező szellemi képességeinek teljes birtokában hozta meg a döntését.

A fennállása óta így lett a margitvárosi múzeum legértékesebb műtárgya a tömör fekete gránitból kifaragott absztrakt Madonnaszobor. A látogatók egy része udvariasan megcsodálta, és minden szögből lefényképezte, de mindegyik csoportban akadt legalább egy, aki hangosan megjegyezte, hogy ilyet tulajdonképpen ő is tudna csinálni.

– Biztosan ez az? – kérdezte az alacsonyabbik. Kitérdepelt farmert és egy csíkos nejloninget viselt; a hasán veszélyesen feszültek a gombok.

– Ez – szűrte a foga között a másik, és előkapta a telefonját. Egy darabig böködte, majd felmutatott egy képet a csíkos ingesnek.

Az elgondolkodva bólintott, és csak annyit mondott:

– Jó nehéznek tűnik.

A magasabbik, aki aznap megelégedett egy halálfejes melegítőfelsővel, egy horgászsapkával és egy kitaposott edzőcipővel, ekkor hátrakapta a fejét, és alaposan végigmérte Verát. Aki viszont a diákcsoport látogatása óta nem húzta le a füléről a kerek narancssárga fülhallgatót, amelyet még Adél unokájától kapott egyszer ajándékba. Azóta is ez volt a legfőbb fegyvere. Nem is kellett bekapcsolnia a zenét, ha rajta volt, csak az igazán vakmerők merték megszólítani, hogy a Bánatos Madonna eredete felől vagy a női mosdó holléte iránt érdeklődjenek.

Vera most is úgy tett, mintha minden figyelmét lekötné a könyv, és a fülébe áradó zene miatt egy szót sem hallana.

A magasabbik megnyugodva rántott egyet a nadrágján, majd megköszörülte a torkát.

– Persze hogy nehéz – folytatta bátrabban. – De mit csináljak, ha Vaszilnak pont ez kell? Én is jobban örülnék neki, ha mondjuk egy ilyen kavicsot kellene ellopni – mutatott az egyik vitrinre, amelyben ideiglenesen egy itáliai ékszerműves drágakő-installációit állították ki. – De azért biztosan nem fizetne hatvanmillió forintot.

– Fejenként? – kérdezte a másik, és a lelkesedéstől elakadt a lélegzete.

– Nem, te idióta! Összesen. Kettőnknek.

Az alacsonyabbik körbejárta a szobrot, és szakértő szemmel méregette.

– Na, mit szólsz, Totó? – kérdezte a horgászsapkás.

– Piszok nehéz lehet – ingatta a fejét a nejloninges. – Nézted a biztonsági rendszerüket?

– Azzal te ne törődj! Andriska azt mondja, csütörtökön tíz órakor le fog állni az egész.

– Honnan tudja? – tátotta el a száját a másik.

– Mégis honnan tudná, te idióta? Hát úgy, hogy ő fogja leállítani. Ilyen számítógépes izével… Meghekkeli, vagy mi a nyavalya. Harminc százalékot kér érte.

– Mármint a hatvanmillióból? – nyelt egy nagyot a Totónak nevezett nejloninges.

A társa komoran bólintott.

– Az még lejön belőle… Másképp nem megy. Van egy éjjeliőr is, de azt majd legfeljebb leütjük. A hátsó személyzeti ajtó közelében állunk meg a kocsival, ott nincs kamera. Ha minden jól megy, akkor félóra alatt megvagyunk az egésszel. Fejenként rongyos huszonegymillióval csak kihúzzuk a következő pár évet, nem?

A másik nem szólt, Vera viszont érezte, ahogy az egész háta megfeszül. Nagyon óvatosnak kellett lennie, nehogy elárulja magát. A fülhallgató vezetéke üresen lógott, de ha a férfiak nem jönnek közelebb, akkor nem fogják észrevenni, hogy nincs bedugva a telefonjába. A fejében közben vadul kattogtak a fogaskerekek. Mi mindent tudna kezdeni hatvanmillió forinttal! Elutazhatna végre New Yorkba! Megnézhetné magának a Metropolitan Múzeumot, meg az összes festményt, amit eddig csak albumokban látott. És eljutna Párizsba… Kristóf mindig csak ígérte, hogy elviszi, és egyszer meg is vette a repülőjegyeket, de a felesége megtalálta a zakója zsebében. Oltári cirkuszt csapott, Kristóf viszont valahogy kimagyarázta a dolgot. Izabel végül nem adta be a válókeresetet, de attól fogva még óvatosabbnak kellett lenniük. Párizsba persze soha nem jutottak el kettesben.

Ám mit bánta már Vera Kristófot! Mostanra végleg leszámolt vele. A férfi néha még írogatott, meg képeket küldözgetett az unokáiról, Vera azonban már évek óta meg sem nyitotta az üzeneteit, automatikusan törölte őket. Hatvanmillióból viszont rengeteg álmát valóra válthatná! Életében nem látott még egyszerre annyi készpénzt…

Közben a két férfi úgy keringett a szobor körül, mint a prédára leső farkasok. Az alacsonyabbik végül megállt, és vakarni kezdte a nyakát.

– Tomikám, nekem ez nem tetszik. Nézd már meg, milyen kurva nehéz lehet! Nekem idegbecsípődésem van… Meg egy felfüggesztettem, hát minek kockáztassak ennyit? A bíró is megmondta a múltkor… Ha csak rossz időben köhintek, rám veri azt a két évet, amit legutóbb kiszabott, azután meg öt évre felfüggesztett. És tudod, mennyire utálom a börtönt… Öreg vagyok én már ehhez. Tudod, mit szeretnék? Nyugalmat. Nekem elég az a kis mellékes, ami a cigicsempészetből csurran-cseppen. Kisebb haszon, de kisebb a kockázat is. Meg különben is, mihez kezdenék huszonegymillióval? Amilyen a formám, az Erzsi rögtön kiszagolná… Évek óta fenyeget, hogy behajtja rajtam a gyerektartást… Ráadásul leütni valakit… Az már könnyű testi sértés. Tudod te, mi annak a büntetőtétele? Börtön, egytől akár három évig terjedő. Ha nyolc napon túl gyógyul, ez felugorhat ötre. És ha véletlenül meghal az illető? Akkor akár nyolc év is lehet. Szóval köszi, Tomikám, de inkább nem. Egyszerűen nincs kedvem hozzá, hogy az alatt a pár év alatt, ami még hátravan, valami ótvar börtönben rohadjak.

A Tominak nevezett férfi megdörzsölte az arcát, majd felsóhajtott.

– Oké. De akkor te mondod meg Vaszilnak, rendben?

Totó ádámcsutkája szinte önálló életre kelt, akkorát nyelt.

– Gondolom, nincs nagyon más választásom.

Tomi a fejét ingatta, és levette a horgászsapkáját.

– Pedig már olyan jól elterveztem. És ki is néztem magamnak azt a kis horgásztanyát Ráckeve mellett. Hogy ott milyen busákat lehet fogni!

– Leszarom a busákat. Emiatt – intett a fejével a Bánatos Madonna felé a nejloninges – én akkor se megyek vissza a börtönbe!

Tomi ismét a fejébe csapta a horgászsapkáját, és elmenőben még egyszer jól végigmérte Verát, aki úgy tett, mintha ellenállhatatlan vágyat érezne, hogy a fülhallgatóból áradó zenére ütemesen bólogasson.

– Azt ugye tudod, Totó, hogy ha mi nem, akkor majd megcsinálja más?

– Én már azt is leszarom, Tomikám – szólt vissza a küszöbről Totó.

Miután elhaltak a lépteik, Vera a biztonság kedvéért még jó öt percet várt. Néha lapozott egyet a könyvben, de egyetlen mondatot sem tudott volna visszaidézni abból, amit olvasott. Egy terv kezdett körvonalazódni a fejében. Tisztában volt vele, hogy ilyen lehetőség csak egyszer adódik az ember életében.

De tudta azt is, hogy egyedül nem tudja megcsinálni.

És ami azt illeti, nem is akarta.

2

Ernő, a Krakkó utcai cukrászda tulaja évekig ellenállt az idők szavának, ám amikor az apjától örökölt régi kávégép már csak forró vizet köpködött, végre beadta a derekát, és vett egy tisztességes háromkarosat egyenesen Olaszországból. Azt még ő is elismerte, hogy a forgalomnak jót tett, hogy a vendégek többé nem olyan kávét kaptak, aminek a színe – és egyes kritikus vélemények szerint az íze is – macskahúggyal kevert pocsolyavízre emlékeztetett. A lánya, Eszter addig rágta a fülét, amíg a klasszikus minyonok és rigójancsik mellé becsempészhetett néhány vegán és mindenmentes édességet is a hűtőpultba. Ernő csak a fejét ingatta, hogy a cukrász nagyapja biztosan forogna a sírjában, ha tudná, hogy a dédunokája növényi alapú tejet használ a régi családi receptekhez, de végül megadta magát, átengedte a konyhát a fiataloknak, és a maga részéről megelégedett a törzsvendégek kiszolgálásával.

– A hölgyeknek a szokásosat? – kérdezte, amikor Adél és Kamilla után végre Vera is befutott. Mindig a kirakat melletti asztalt foglalták el, és ez azon a kedd délutánon sem volt másként. Adél és Vera csak bólintottak, de Kamilla kimondottan gondterheltnek tűnt.

– A csillagjegydiétám szerint minden cukrosat ki kellene iktatnom az étrendemből… De mit tegyek, ha annyira imádom az édeset?

Vera és Adél összenéztek, és előbbinek már a nyelve hegyén voltak a szavak, de végül megelégedett annyival, hogy Kamilla helyett is rendelt egy franciakrémest, utóbbi pedig bűntudatos mosollyal nyugtázta ezt. Mielőtt azonban megszólalhatott volna, Adél a táskájába nyúlt, és egy könyvet nyomott a kezébe.

– Ezt muszáj elolvasnod! – közölte, és a nyomaték kedvéért még az asztalra is koppintott. Verának elég volt egy pillantást vetnie a borítóra, és rögtön tudta, hogy ez ugyanaz a könyv, amit előző nap Adél vele is megvetetett.

– Tudod, hogy nekem nincs időm olvasni – nyafogott Kamilla, de azért feltette az olvasószemüvegét, és félhangosan mormolni kezdte a fülszöveget. – Ez valami véres sztori? Hogy egy piros ruhás nő kiesik az ablakon? De eltűnik a hullája? Akkor ezek szerint megölik? Juj, de izgi… De akkor sincs időm az ilyesmire. Hiába van vége az évadnak, a színházban egy perc nyugtom sincs. Tele vagyok fusival, és persze mindenkinek tegnapra kellett volna minden. Az igazgató szemet huny, mert azt mondja, ilyen kedves ruhatárosa még az életben nem volt. Ezért elnézi, ha megvarrok a színészeknek ezt-azt. A Leila… tudjátok, a Gombosi… az a szivola, aki a Liliomban játszotta a cselédlányt… kiállhatatlan egy dög az életben, de isteni kuncsaft. Most varratott velem egy ilyen estélyiszerű izét, azt hittem, lekaparom magam, mire végeztem. De meg is kértem érte az árát… Mit mondjak, meg is fizette…

Ernő közben megérkezett a három presszóval és a süteményekkel. Adél viszont meg sem várta, hogy kitöltse az ásványvizet, már dőlt belőle a szó:

– Ez egy új könyv. Krimi… Nagyon jó! Olyan… izé… fordulatos! Kérdezd csak meg a Verát! Ő már olvasta.

Vera érezte, ahogy hatalmába keríti a jeges rémület.

– Még csak elkezdtem… – mormolta, és belekortyolt a kávéba. Rögtön meg is bánta.

– Pardon. Elfelejtettem mondani, hogy forró – jegyezte meg Ernő, és már tovább is lépett egy másik asztalhoz.

Kamilla továbbra is tanácstalanul forgatta a kezében a könyvet.

– Még soha nem hallottam erről az íróról. Ki az a Fenyvesi Lili?

– Valami… nő. Ez az első könyve. De tényleg nagyon jó – felelte Adél, miközben úgy tett, mintha elmélyülten kavargatná a kávéját.

Vera összehúzott szemmel figyelte. Több mint ötven éve ismerte Adélt, aki sosem tett cukrot a kávéjába. Mit kavargat most ilyen vadul? Ekkor viszont eszébe jutott az aznapi találkozó igazi célja.

– Valamit el kell mondanom – szólalt meg végül, és leemelte a franciakrémes cukormázas tetejét.

– Ugye nem megint a Kristóf? – kérdezte vészjósló hangon Kamilla. Adél ijedten nézett egyik barátnőjéről a másikra.

– Micsoda? Dehogyis! Mégis hogy jutott az eszedbe? – rázta a fejét Vera, de még ő is érezte, hogy nem sikerült teljes mértékben eloszlatni a gyanakvásukat. – Másról van szó. Pénzről.

Kamilla erre előrehajolt. Szőke haja persze rögtön a szemébe hullott, de most nem törődött vele. Finoman megpaskolta Vera kezét.

– Megszorultál? Tudok kölcsönadni.

– Pali gyógyszerei megint egy vagyonba kerültek, de valamennyi tartalékom nekem is van – mosolygott rá bátorítóan Adél is. – Egy szavadba kerül. Csak mondd, hogy mennyi kell!

Vera a másodperc törtrészéig elérzékenyült, de aztán megrázta a fejét.

– Nem erről van szó. Ami azt illeti, ez a dolog… éppen hogy pénzt hozna a házhoz. Mindhármunknak.

Néhány másodpercig minden egyéb zajt elnyomott Ernő vadonatúj kávégépe, de egyetlen kapucsínónyi idő elég volt, hogy Kamilla visszanyerje a lélekjelenlétét.

– Mégis miről beszélsz?

Vera nagy levegőt vett.

– Emlékeztek, mennyit tervezgettünk? Már a gimiben örökké arról beszéltünk, hogy mi mindent csinálnánk, ha nyernénk a lottón! Hogy követnénk az álmainkat. Kamilla divattervező akart lenni, én híres művészettörténész, Adél meg…

– Ő minden héten más – nevette el magát Kamilla.

– Tehetek én róla, ha egyszerűen nem tudtam dönteni? Engem tényleg minden érdekelt. Igaz, hogy a végén egy irodában kötöttem ki, de a széles körű érdeklődésemet világéletemben megtartottam. Ezt Pali is megmondhatja nektek! A családban is mindenki az én segítségemet kéri keresztrejtvényfejtés közben. És különben is, még bármi lehet belőlem. Hiszen a kor csak egy szám, nem igaz?

– De, igaz – bólintott kegyesen Kamilla, a figyelmét azonban inkább Vera kötötte le. – Mire akarsz kilyukadni?

Vera beleszúrta a villáját az édes habba, és egy pillanatig úgy tűnt, mintha tétovázna. Kamilla és Adél még sosem látta ilyennek. Végül megrázta barna fürtjeit, és rájuk emelte jegeskék szemét.

– Most minden álmunk valóra válhat. Mindhármunknak. Ehhez nem kell mást tennünk, csak ellopni a Bánatos Madonnát.

3

Döbbent csend fogadta a bejelentést. Adélnak szó szerint leesett az álla, Kamilla viszont olyan hangos nevetésben tört ki, hogy a szomszéd asztalnál ülők rosszallóan csóválni kezdték a fejüket. Végül Adél is kényszeredetten elmosolyodott, egyedül Vera őrizte meg a komolyságát.

Jó néhány perc eltelt, mire Kamilla elhallgatott, aztán zavartan fészkelődni kezdett.

– Te… te komolyan beszélsz – mondta.

Vera bólintott, majd néhány kapkodó mondatban összefoglalta, amit aznap délután a múzeumban hallott.

– Ki az a Bánatos Madonna? – kérdezte Adél, aki úgy festett, mintha fejben már jegyzeteket készítene.

– Nem ki, hanem mi. Egy szobor – vont vállat Vera.

– Láttam múltkor a tévében. Egy ilyen bazi nagy fekete szikla, a teteje kerek, és azt mondták rá, hogy az a Szűz Mária a kisdeddel. Hááát, ha engem kérdeztek, nem pont így képzeltem a Kisjézust…

– Senkit sem érdekel, hogy képzelted! Ez művészet – sziszegte a foga között Vera, és ismét belevágta a villáját a krémesbe. – Egy magángyűjtőtől került a múzeumba. Állítólag felbecsülhetetlen értékű.

– És miért pont ez kell valakinek? Nincsenek abban a múzeumban könnyebb dolgok? Mondjuk, valami aranyozott vacak? – értetlenkedett tovább Kamilla.

Vera lemondóan sóhajtott.

– Honnan tudjam? Csak annyit hallottam, hogy valaki mindenképp meg akarja szerezni. És igen, pont ez a bazi nagy kő kell neki…

– És hatvanmilliót kapnának érte? Csak ez a két pasas nem akarja megcsinálni? – gyűrögette a szalvétáját Adél, majd maga elé meredt. Amikor felemelte a fejét, értetlenség csillant a szemében. – És az eszedbe sem jutott, hogy talán nem véletlenül?

Vera óvatosan belekortyolt a kávéjába.

– Mire gondolsz?

Kamilla és Adél egymásra néztek.

– Én speciel arra, hogy a dolog elég veszélyes. Hárman együtt több mint kétszáz évesek vagyunk, miből gondolod, hogy mi lennénk a legalkalmasabbak arra, hogy betörjünk egy múzeumba? – vont vállat Kamilla.

Adél a fejét rázta, és közben le sem vette a tekintetét Veráról. Gimnázium óta ismerték egymást, de akkor sem fért a fejébe mindaz, amit az imént hallott.

– Csak hogy jól értsem: két férfi, akik korábban már ültek börtönben, ma délután arról beszélgettek a múzeumban, hogy el kellene lopni egy felbecsülhetetlen értékű szobrot, mégpedig egy Vaszil nevű pasas megbízásából, aki ezt az egészet hatvanmillió forinttal honorálná. Ha meg nem sértelek vele… miért nem a rendőrséget hívtad inkább?

Vera bekapta az utolsó falat krémest, és megtörölte a szalvétával a száját. Adélnak nem kerülte el a figyelmét, hogy finoman megremeg a keze.

– Megértem, hogy ez az első gondolatod – formálta lassan a szavakat Vera, és farkasszemet nézett Adéllal. – Hiszen világéletedben a rendőrségen dolgoztál… A férjed rendőr volt, amíg… hiszen tudjuk. Az unokád nyomozó. Lojális vagy a testülethez, és higgyétek el, ha lenne még ember, akiben ennyire megbíznék, mint bennetek, akkor lehet, hogy őt hívtam volna ide.

Adél előrehajolt, kerek arca most egészen került Veráéhoz.

– Ez nem a lojalitásról szól. Hanem arról, hogy ez bűncselekmény. És aki tudomást szerez akár csak az előkészületeiről is, annak jelentenie kell…

Vera az ölébe rejtette a kezét, és felszegte a fejét.

– Akkor miért nem hívod most a 112-t?

Adél nem felelt, de a nyakán megfeszültek az izmok.

– Jól van már, elég legyen – emelte fel a kezét Kamilla, amit Ernő félreértett, és azonnal az asztal mellett termett. Kamilla viszont nem jött zavarba. – Három konyakot. És ne sajnálja, Ernőkém – mosolygott a pincérre, majd elővett egy papírlapot. – Én azt mondom, számoljunk.

– Mit akarsz számolni? – forgatta a szemét Vera.

Kamilla tudomást sem vett róla, egyenesen Adélra nézett.

– Tisztára elvi alapon. Mi ennek a büntetési tétele?

Adél hátradőlt, és megvárta, amíg Ernő leteszi a poharakat, csak azután szólalt meg:

– Lássuk csak, sima lopásért pénzbírság és letöltendő is járhat, emlékeim szerint maximum két év…

Kamilla felhorkant.

– Azt hiszem, abban mind a hárman megegyezhetünk, hogy ez nem sima lopás lenne.

Adél egy hajtásra kiitta a konyakot.

– Valóban nem. Különösen jelentős értékre elkövetett lopás esetén akár tíz évre is rács mögé zárhatnak. De az öt év a minimum.

– Te jó ég… Sosem kerülnénk ki élve – sóhajtott fel Kamilla.

– Beszélj csak a magad nevében! – sziszegte Vera, és a kezében forgatta a teli konyakospoharat.

Adél úgy tett, mintha nem is hallaná őket.

– És akkor ott van még a bűnszövetségben elkövetett lopás, illetve a behatolás, az állagsérelemmel okozott kár, satöbbi, satöbbi… Megéri ez? – emelte fel a fejét.

Vera arcán konok eltökéltség tükröződött.

– Nem fognak elkapni.

– Ezt nem tudhatod – rázta a fejét Adél.

– Ha hárman összefogunk, akkor igenis meg tudjuk csinálni.

Adél összegyűrte a papírlapot, majd lassan felállt, és a helyére tolta a székét.

– De nem velem. Elfelejtetted, hogy milyen családból jövök. Mégis hogyan néznék ezek után Pali szemébe?

Vera dacosan állta a tekintetét, és némán figyelte, ahogyan Adél kilép az ajtón. Csak Kamilla látta, hogy a szeme sarkában könny remeg. Vigasztalón oldalba bökte a barátnőjét.

– Fel a fejjel, ötletnek nem volt rossz. Hidd el, harminc éve még Adél sem dilemmázott volna rajta…

– Dehogynem – sóhajtott lemondóan Vera. – Már akkor is csak Pali számított neki.

– Lehet – vont vállat Kamilla, majd vágyakozó pillantást vetett Vera tányérjára. – Ha neked nem kell, akkor a krémes tetejét megehetem?

4

A Lukács kültéri medencéjében egymást érték az úszók. Tikkasztó meleg volt, a rádió szerint az idei nyár egyik legforróbb napja. Vera az árnyékba húzódva legyezte magát, és elgondolkodva nézte a víz felett lebegő úszósapkás fejeket. Kamilla már másodjára kente be magát naptejjel, és megjátszott irigységgel fordult a barátnője felé.

– Te mondd csak, hogy csinálod, hogy rajtad nincs egy gramm felesleg? Pont olyan az alakod, mint a gimiben… Ez nem igazság. Piszok nagy szemétség az élettől! Komolyan mondom, úgy érzi magát melletted az ember, mint egy partra vetett lamantin.

Vera lecsúsztatta az orrán a napszemüvegét, és szigorú pillantást vetett Kamillára.

– Ne beszélj hülyeségeket! Tök jól nézel ki. Amúgy nincs titok. Nem eszem cukrosat, és heti háromszor végigcsinálom otthon a pilatesvideómat.

– És Ernő cukrászdájában a sütik? Azok nem számítanak? – csapta le azonnal a magas labdát Kamilla, de Vera nem zavartatta magát.

– Igen. Vagyis nem… Tényleg nem számítanak – vonta meg a vállát, és szúrós pillantást vetett egy csapat kamasz fiúra, akik kifröcsköltek a vízből.

Kamilla egy darabig hallgatott. Elővette a rejtvényújságját, de bele sem nézett, elgondolkodva bámulta a Lukács vakító kék csempéjét.

– Te komolyan gondoltad, igaz? – kérdezte végül.

Vera nem válaszolt rögtön. Mindketten tudták, mire céloz Kamilla. Végül kiegyenesedett, és hosszan kifújta a levegőt. Bármit megadott volna most egy cigiért, de már huszonhat éve leszokott. Szerette azt hangoztatni, hogy majd nyolcvanévesen újra rápöffent, hiszen akkor már úgysem számít, de emlékezett rá, milyen keserves volt a leszokás, és tudta, hogy soha többet nem fog cigarettához nyúlni.

– Szerintem meg tudnánk csinálni – válaszolta halkan.

– Ti ketten Adéllal talán. Nézz magadra, olyan fitt vagy, mint egy negyvenéves! Adélnak meg Pali emelgetésétől ekkora bicepszei lettek! – mutatta Kamilla eltúlzott mozdulatokkal. – Én viszont csak hátráltatnálak titeket. Nem vagyok jó semmire.

Vera a barátnője karjára tette a kezét.

– Te is tudod, hogy ez nem igaz. Nem ismerek még egy embert, akinek olyan kézügyessége lenne, mint neked! Amikor tavaly nyáron beletört otthon a kulcs a zárba, ki nyitotta ki?

– Oké, az tényleg én voltam… – vont vállat Kamilla, és átnézett a medence túlpartjára, ahol egy fiatal pár az idős törzsvendégek jóleső felháborodására épp vadul csókolózott. Vera viszont nem vette le a barátnőjéről a tekintetét, és tovább ütötte a vasat.

– És amikor Pali kerekesszéke bekrepált? Akkor ki jött rá arra, hogy az az izé ment tönkre?

– A nyomófogantyú…

– Az is te voltál! Mit gondolsz, véletlen, hogy ha valami elromlik a lakásban, akkor előbb téged hívlak, és nem egy szakit?

– Azt hittem, csak pénzt akarsz spórolni! – horkant fel Kamilla.

– Azt is – enyhültek meg végre Vera vonásai. – De leginkább azért hívlak, mert benned bízom meg a legjobban. Meg persze Adélban – tette hozzá gyorsan. – Csak ő éppen nem tud zárakat babrálni.

– Ő másban jó – értett egyet engedékenyen Kamilla.

Végre ismét helyreállt a béke. Vera kinyújtózott, de látszott, hogy erősen töri a fejét valamin. Kamilla kikeresett egy tollat a táskájából, és belemélyedt a keresztrejtvényébe.

– Mi az: főnyeremény idegen szóval? Hét betű.

Vera egy darabig hallgatott, aztán kibökte:

– Jackpot.

– Az nyolc betű – rázta a fejét Kamilla.

– Angolosan írjuk – hajolt az újság fölé Vera, majd kikapta barátnője kezéből a tollat, és gyorsan beírta a betűket a négyzetekbe.

– Vagy úgy – sóhajtott fel Kamilla. Ismét az ölébe ejtette a rejtvényújságot, miközben két pocakos öregúr slattyogott el mellettük túl szűkre szabott fecskében, és célzatos pillantásokat vetettek a barátnőkre. Vera azonban rájuk sem nézett, Kamilla gondolatai pedig egészen máshol jártak. – Tudod, amióta az eszemet tudom, lottózom – szólalt meg végül.

– És nyertél? Mármint úgy értem, hogy nyertél valaha? – kérdezte Vera, és feje búbjára tolta a napszemüvegét. A vízről visszatükröződő fény még inkább kiemelte a szeme kékségét.

Kamilla a fejét rázta.

– Egyszer volt egy hármasom, meg csomószor kettesem. Szóval lényegében semmit.

– Akkor miért nem hagyod abba? – vonta fel a vállát Vera. – Hallottál már arról, hogy a lottó a hülyék adója?

Kamilla legyezni kezdte magát az újsággal.

– Nem érdekel. Kell az a kis izgalom. Tudod, az érzés, hogy mi van, ha egyszer mégis kihúzzák… Ráadásul nem merem abbahagyni. Állandó számokkal játszom. El tudod képzelni, mi lenne, ha egyszer mindet kihúznák, és én pont azon a héten nem játszanám meg őket? Biztosan megütne a guta…

– És mit vennél a pénzből? – hajolt előre Vera. – Ha egyszer megnyernéd az ötöst?

Kamilla tudta, hogy ezzel belesétál a csapdába, de képtelen volt ellenállni a kísértésnek.

– Racionális embernek tartom magam… ne röhögj! – villant a szeme Verára –, …és igenis azt gondolom, hogy értelmesen el tudnám költeni a nyereményt. Beosztással. Még adakoznék is! De amire egész életemben vágytam…

Vera szeme úgy csillogott, mintha legalábbis ajándékot kapna.

– Na, mire?

– …az egy Porsche.

Vera le sem vette a szemét Kamilláról.

– Húszmillióból talán megveheted. Használtan.

Kamilla előhalászta a táskája mélyéről az ásványvizes palackját. Lassan ivott, majd ugyanolyan lassan formálta a szavakat:

– Mennyire kockázatos?

– Eléggé – vont vállat Vera.

– És ha lebukunk?

– Akkor megyünk a sittre, nincs mese. De figyelj, mondok én neked valamit… – döntötte oldalra a fejét Vera. – Nem fogunk lebukni.

– Honnan tudod?

Vera megint vállat vont, azután megbökte az orrát.

– Egyszerűen csak… tudom.

Kamilla végül összehajtotta a rejtvényújságot, és közelebb hajolt a barátnőjéhez. Mogyoróbarna szeme szokatlanul élénken csillogott.

– És te? Te mire költenéd?

– Utaznék. Egyértelmű.

Kamillán hirtelen valami kaján jókedv vett erőt.

– Egyedül?

– Egyedül. – Vera kényelmetlenül fészkelődött. – Vagy másokkal. Mit számít ez?

Kamilla viszont nem engedte lerázni magát.

– Ha megválaszthatnád az útitársadat, ki lenne az? Tom Cruise… Jack Nicholson… vagy Kemenczési Rudolf?

– Fogd be! – sziszegte Vera, és felszegte az állát.

Kamilla prüszkölt a nevetéstől.

– Meséltem már neked, hogy mivel búcsúzott el tőlem az évad végén?

– Vagy százszor. És egy szavadat sem hiszem.

– Pedig elhiheted. „És csókolom a kezét annak a gyönyörű barátnőjének!” Bár most, hogy mondod… simán lehet, hogy tényleg inkább Adélra gondolt!