Úgy tartják, minden iskolának megvannak a maga klikkjei. Ez lehet osztály szerinti, de összekötheti őket közös érdeklődési kör, sport, kihágás, esetleg valamilyen szakkör. Vagy akár egy titkos, senki által nem ismert anonim szövetség is, ami azon diákok segítésére alakult, akik nem tudnak kihez fordulni. Utóbbiba kerültem bele én is. És hogy miként? Kaptam egy üzenetet.

x 1 x

Az üzenet szeptember harmadik hetének szombat estéjén érkezett, amikor is ugyanazt csináltam, mint minden tizenhét éves lány, akinek nincs aznap estére programja. Egy bő hoodie-ban, bunba felkötött hajjal feküdtem az ágyamban, gyümölcsjoghurtot ettem, és az ölemben tartott laptopon a sorozatom elmaradt epizódjait néztem. Éppen zsinórban a negyedik részt indítottam el, amikor a mellettem heverő telefon értesítést jelzett. Megállítottam a filmet, és a kiskanállal a számban odafordultam és felkaptam a készüléket, mert azt hittem, Bálint lesz az. Csak nemrég kezdtek alakulni köztünk a dolgok a végzős fiúval, akivel, bár egy suliba járunk, korábban nem ismertük egymást. Sőt, nem is nagyon vettük észre a másikat, ami egész egyszerűen az iskolánk méretéből és létszámából adódik. A Belvárosi Deák Ferenc Gimnázium ugyanis egy hatalmas, két épületből álló monstrum, épületenként négy emelettel, nyelvi és infós évfolyamokkal, ahol G-ig, H-ig, vagy még tovább is mennek az osztályjelzések. A közel ezerkétszáz diák tehát nem feltétlenül keresztezi egymás útját, és egyáltalán nem ismeri mindenki egymást, sőt. Így volt ez velünk is Bálinttal, akinek az osztályterme korábban a 2-es számú épületben volt, azonban a suli nyári festése elhúzódott, nem készült el a tanévnyitóra, és ennek következtében a másik épület tesiöltözője, a könyvtár és néhány tanterem is lezárva maradt. Ami miatt pár osztálynak költöznie kellett. Többek között mellénk is, ahová az egyik végzős infós osztály érkezett, Bálinttal, akivel egyre többet botlottunk egymásba, egy idő után pedig a folyosón történő összemosolygást és szemezést köszönés követte, amit beszédbe elegyedés, majd egy kifejezetten jól sikerült randi követett, a végén egy bónusz másfél órányi beszélgetéssel a kapualjunkban, amit a búcsúzás után további órákig tartó üzengetéssel zártunk. Elég jól éreztük magunkat, megvolt az összhang, úgyhogy mindketten egyetértettünk abban, hogy ezt minél előbb ismételjük meg. Ez egészen pontosan szeptember harmadik péntekén történt, és még szombaton is végig írogattunk egymásnak, mert sajnos találkozni nem tudtunk, ugyanis Bálintnak családi programon kellett részt vennie vidéken, az unokanővére esküvőjén, de amíg oda nem ért, folyamatosan kapcsolatban voltunk.

Ezért gondoltam, hogy ő üzent (amikor szombat este sorozatnézés közben értesítést jelzett a telefonom), de a kijelzőn megjelenő szalagértesítésen nem Bálint neve szerepelt, hanem egy Instagram-profil. Nem ismertem a küldőt, csak annyit láttam, hogy egy kép érkezett, úgyhogy összeráncolt szemöldökkel vettem a kezembe a telefont, és félrehúztam az ismeretlen profiltól érkező értesítést, amitől megnyílt az üzenet. Csak egy kép volt. Semmi más. Összesen egy fotó, mindenfajta magyarázat nélkül. Mondjuk nem is szorult különösebb magyarázatra, magáért beszélt leírás nélkül is.

– Ez valami vicc? – motyogtam elkerekedett szemmel, és azonnal félreraktam a laptopot az ölemből, majd befeszülten kissé feljebb is ültem, miközben rákattintottam a fotóra, ami így nagyobb méretben jelent meg, nekem pedig tátva maradt a szám, és a döbbenettől elröhögtem magam, egy afféle „ilyen nincs” stílusban.

Bálinttól vártam üzenetet, de végül nem tőle, hanem róla kaptam. A beérkezett fotón ugyanis Bálint szerepelt, aki a jelek szerint az állításával ellentétben nem csak hogy nem volt vidéki esküvőn, de nem is családi körben töltötte a szombat estét, tekintve, hogy épp egy koncert közönségének szellős hátsó soraiban kapták le, ahogyan a vele szemben álló lány derekát átkarolja, miközben egy-egy poharat tartva a kezükben, csókolóznak. A félreértések elkerülése érdekében a fotón ott szerepelt a kép készültének valós időpontja. Ami négy perccel ezelőtt volt.

– Na ne! – ráztam meg a fejem, és keserű mosollyal bezártam a képet, majd átmentem a Bálinttal történő korábbi beszélgetésemre, amit úgy zártunk le, hogy ő azt írta, kezdődik az esküvő, és lehet, hogy nem fog tudni sokat üzenni. Azt válaszoltam, hogy semmi gond, érezze jól magát, és majd beszélünk. Ő pedig beszívezte. Csalódottan néztem a belájkolt válaszomat, amivel totálisan hülyének nézett, majd a szám szélét rágva ideges nevetéssel a nevére kattintottam, és letiltottam a francba, aztán lemondóan félredobtam a telefonomat az ágyban, és egy kelletlen „ennyit erről” fújtatás kíséretében hátradőltem, miközben a tenyeremet az arcomra tapasztottam.

Néhány percig őszintén sajnáltam magam, amiért a jelek szerint belefutottam egy ilyen hazug, megcsalós gyökérbe, aki egyértelműen arra játszott, hogy szimultán kavarjon velem is, és ezek szerint mással is, és arra jutottam, hogy még jó, hogy időben tudomást szereztem arról, milyen is Bálint valójában, mielőtt járni kezdtünk volna. Ekkor azonban megakadtam a gondolatmenetben, az arcomra tapasztott kezemen széthúztam az addig szorosan összezárt ujjaimat, és kilestem az így kialakult résen. Egyenesen a telefonomra. Mert az első sokkhatásból felocsúdva eszembe jutott az a korántsem elhanyagolható tény, miszerint nem magamtól szereztem tudomást a dologról. Hanem a kapott fotó által.

Odanyúltam az ágyamon hanyagul félredobott készülékhez, kézbe vettem, majd feloldva a kijelzőt rámentem arra az Instára, akitől a képet kaptam üzenetben, hogy megnézzem, ki az. A profilra kattintva nem jutottam semmire, mert az oldal privát volt, nem lehetett rálátni, de egyébként is nulla bejegyzést, nulla követőt és nulla követést jelzett. Ezzel nem jutottam előrébb, úgyhogy eltűnődve néztem a profilképet. Nem személyt ábrázolt, hanem egy fura, filctollal rajzolt, fehér háttéren lévő fekete smiley-t, ráadásul olyat, aminek csak a szemei, és a mosolygós szája van meg, nincs körberajzolva. A profil neve egy fekete X volt, nem derült ki róla bővebb. Ennyit árult el magáról, semmi mást.

Törökülésbe húztam a lábam, azon gondolkodtam, hogy mit csináljak, majd hirtelen felindulásból felemeltem a telefont, és válaszoltam a kapott képre.

„Ki vagy?”

Éppen azon tanakodtam magamban, hogy írjak-e még ehhez valamit, amikor az elküldött kérdés melletti ikon váratlanul átváltott olvasottra. Vagyis valaki rögtön megnyitotta az üzenetet. Viszont nem válaszolt, sőt, azt sem jelezte egyszer sem, hogy éppen írna valamit. Csak megnyitotta. Vártam egy kicsit, aztán az alsó ajkamat beharapva újra küldtem egy üzenetet.

„???”

A három elküldött kérdőjel szinte azonnal olvasottá vált, tehát még bent volt az üzenetben a másik fél is. Reakció azonban továbbra sem jött.

– Mi a… – motyogtam, és a laptopomon leállított sorozat halovány fényében ráhajoltam a telefonomra, aztán a fejemet rázva újabb üzenetet írtam, ezúttal taktikát váltva.

„Akárki vagy, kösz a képet” – küldtem el, hátha a köszönetre reagál valamit. De nem tette, csak elolvasta.

– Oké, ez kezd idegesítő lenni – állapítottam meg.

„Helló?” – írtam. Semmi, megint csak olvasottá vált.

– Na jó – vakartam meg a nyakam elgondolkodva, aztán rámentem a privát profilra, és küldtem egy követési kérelmet. Azonnal elutasította. Újra megpróbáltam. Újra elutasított. Megint rányomtam. Szinte azonnal jelölhettem ismét, mert rögtön megtagadta a kérésemet. Ezzel elszórakoztunk egy darabig, aztán röhögve széttártam a karom, és ráírtam: „Jó, befejeztem! Nem jelölgetlek.” Azonnal olvasottá vált, majd legnagyobb meglepetésemre az üzenetemre érkezett egy feltartott hüvelykujj reakció. Megilletődve néztem a kapott kis ikonra, amit sikerült kipréselnem a rejtélyes profiltól, aztán megint írtam neki.

„Bálinté vagy az én ismerősöm vagy?” – kérdeztem. Az üzenetet megint csak elolvasta, de nem reagált.

„Légyszi. Legalább reakciógombbal válaszolj” – tettem hozzá, remélve, hogy rá tudom bírni arra, hogy kommunikáljon velem, de továbbra sem történt semmi.

„Ne már. Ez így marhára nem fair. Miért nem írod meg, hogy ki vagy???” – küldtem el az érezhetően ideges üzenetet, aztán mérgesen néztem, ahogyan az elküldött sor rögtön olvasottá válik, és egyre jobban felhergelve magam a válasznélküliségen, már majdnem írni kezdtem a folytatását, de ekkor óvatosan felemeltem az ujjaimat a készülékről, és a számat eltátva néztem a kijelzőt. Ami azt jelezte, hogy a másik fél éppen ír. Aztán megjelent a válasza, ami ennyiből állt:

„Mert nem akarom, hogy bárki tudjon róla”

Nem gondolkodtam az olvasottakon, abban a pillanatban visszaírtam, hátha így fenntarthatom a beszélgetést.

„Miről?” – kérdeztem, de nem reagált.

„Miről nem tudhat senki?” – folytattam.

„Hogy elküldted a képet? Vagy erről a profilról? Vagy hogy ki vagy?” – támadtam le a kérdéseimmel.

„Csak ne mondd el senkinek” – kérte.

„Mit?”

„Micsodát?”

„Hmm?”

„Mit ne mondjak el?” – kérdezgettem. Az üzeneteimet ismételten reakció nélkül hagyta. Csak elolvasta.

„Hé! Válaszolj!” – küldtem el érezhetően felháborodottabb stílusban, majd, mivel nem írt, tehetetlenségemben megint bejelöltem. Ő pedig ezt már nemcsak elutasította, de ezúttal le is tiltott. Nem tudtam többet írni, vagy jelölni. Az anonim kis filces mosoly lerázott.

– A francba! – szisszentem fel, és azonnal átváltottam a másik profilomra, mert természetesen – mint szinte mindenkinek – nekem is több regisztrációm van. Egy felvállalt, egy pedig, amivel stalkerkedni szoktam, úgyhogy átugrottam arra. A másodprofilommal megkerestem a rejtélyes oldalt, de ott még annyi sikerem sem volt, mint a sajátommal, az első próbálkozásra tiltott. Ennyit erről. A telefont tanácstalanul az ölembe ejtve a térdemre könyököltem, és a laptop elsötétülő képernyőjének világításában gondolkodtam el az este történésein. Először azon, hogy Bálint mekkora egy seggfej. Aztán, hogy ezt valaki elmondta nekem. És a kettő közül az elsőn sokkal hamarabb túlléptem. A másodikon viszont szüntelenül kattogott az agyam. Mert borzasztóan érdekelt, hogy ki lehet az.

x 2 x

Hétfő reggel szokás szerint a suli melletti pékségben kezdtem, ahol beálltam a nagyrészt deákos diákokból álló sor végére, és várakozás közben a fejhallgatómból szóló zenét hallgattam, amin átszűrődött a helyiség lármája, mert mindenki hangos beszámolót tartott a hétvégéről.

– Következő – intett felém az eladó, mire letoltam a fülesem, és odaléptem a pulthoz. A papírpohárban kiadott lattéval és zacskóba szedett pogácsával a kezemben megfordultam, és helyet cserélve a sorban utánam következővel kimentem a pékségből. A kora reggeli napsütésben sétálás közben technikásan leügyeskedtem magamról a vékony dzsekit, egyik kezemből a másikba áttéve a poharat, a pogis zacskót pedig eközben a fogam közé szorítottam. Amikor megvoltam, begyűrtem a dzsekit a táskámba, így csak egy fekete rövid ujjú topot viseltem, ami alatt egy sávban szabadon maradt a hasam a kék farmerem derékrésze felett. A topom nyakrészéhez nyúlva ellenőriztem, hogy kint van-e a vékony nyakláncom, majd megforgattam a csuklómon lévő órámat, hogy a számlapja felfelé álljon. A reggeli hajszárítást követően nem kis erőfeszítéssel elért, középen tökéletesen egyenesen elválasztott hosszú, sötétbarna hajamat kiengedve hagytam, ami bőven a vállam alá ért.

– Roni! – kiáltotta egy hang mögülem, amire a Deák felé haladó diákok közt megállva megfordultam és az engem kerülgetők sűrűjében néztem felvont szemöldökkel Bálintra, aki sietősen igyekezett utánam. – Bocs, bocs – szólt azoknak, akiket megelőzött, és odafurakodott hozzám a szűk járdán. – Roni – köszöntött mosolyogva, amikor odaért hozzám. – Mi… – kezdte a fejét megrázva, mintha csak a szavakat keresné. – Mi történt? Egész vasárnap kerestelek, de… de nem tudtam írni – szólt. – Olyan volt… – nevette el magát idegesen –, mintha tiltva lennék – tette hozzá félig szórakozottan, félig pedig zavartan. Egyértelműen arra várt, hogy cáfoljam meg. De nem tudtam.

– Milyen volt a koncert? – kérdeztem témát váltva, mire Bálint bólintott.

– Az jó volt – legyintett hanyagul. Felvont szemöldökkel néztem rá. Észre sem vette, hogy én erről elvileg nem tudhatok. Nem csak szararc, de még hülye is – állapítottam meg magamban, miközben ő gond nélkül folytatta. – De tényleg nem tudom mi volt a messengerrel… – magyarázta, aztán a következő pillanatban megakadt, amikor leesett neki.

– Azt… – ocsúdott fel. – Azt mondtad, koncert?

– Igen – erősítettem meg. – Ott voltál, nem? Egy lány ismerősöddel. A jelek szerint nagyon közeli lány ismerősöddel… – tettem hozzá, szándékosan nem titkolva előle, hogy mennyit tudok.

– Ó, basszus – motyogta elsápadva.

– Jaja – vigyorogtam rá grimaszolva. – És amúgy igen, eltaláltad. Tényleg azért nem tudtál írni, mert tiltva vagy – tártam szét a karom kezemben a pogácsával és a kávéval, majd megfordultam, és egyszerűen otthagytam a járda közepén álló, teljesen leblokkolt srácot, akinek a válla minden alkalommal kissé előremozdult, ahogy az őt kikerülők nekimentek.

– Várj! Roni! – üvöltött utánam. – RONI!

– Hm? – fordultam meg.

– Honnan… Honnan tudtad meg? – kérdezte, még mindig sokkos állapotban.

– Nem mindegy? – kérdeztem vissza gúnyos, megvető hangsúllyal, és mentem tovább.

A szemrehányó „nem mindegy?” válaszom csak megjátszottan volt ilyen magabiztosan arrogáns, mert azt mégsem mondhattam, hogy nem tudom, akkor sem, ha valójában még mindig fogalmam sem volt, hogy ki küldte a képet, és főként, hogy miért. Elképzelésem sem volt, hogy ki akarhat nekem ennyire jót, és hogy miért nem vállalta fel magát a smiley profil mögötti személy. Abban biztos voltam, hogy valaki olyan küldte a képet, aki a Deákba jár. Bálint sulin kívüli ismerősei nem igazán tudhattak rólam, tekintve, hogy még csak kialakulóban volt köztünk az a valami, ami végül soha nem fog kialakulni. Az én (nem sok) sulin kívüli ismerősöm pedig szintén nem sokat hallott tőlem Bálintról, annyira friss volt az egész. Még anyu is csak annyit tudott a dologról, hogy pénteken még „végzős srácként” emlegettem valakit, vasárnap reggelre meg már átmenet nélkül „az a rohadék” lett belőle.

Külsős tehát nem nagyon jelezhette nekem, hogy Bálint átver. Nem. A kép küldője valaki olyan volt, aki tudhatott rólunk, és aki abban a pillanatban, amikor láthatta, hogy Bálint mással van, jelezte nekem. Tehát akárhogy nézzük, egy jóakarómról van szó.

Én pedig egyszerűen nem tudtam ennyiben hagyni a dolgot, már csak azért sem, mert kétféle ember létezik. Az első, aki egy találós kérdés hallatán minimális gondolkodás után rávágja, hogy nem tudom, passz. A másik viszont mindenáron megpróbálja kitalálni. Én pedig a második típus vagyok, mindig is ilyen voltam. Végigvittem az összes videójátékot és társast, amibe belekezdtem, végigmentem a szabadulós szobákon, és megoldottam a rejtélyeket, amik egy-egy játék továbbjutásához kellettek, soha nem hagytam félbe, vagy adtam fel. Úgyhogy nem volt kérdés, ki akartam deríteni, vajon ki lehet a titokzatos személy, aki írt nekem. Méghozzá úgy, hogy lehetőleg ne szegjem meg az egyetlen dolgot, amit az anonim profil kért tőlem. Vagyis, hogy ne mondjam el. Ennyivel tartoztam neki. És mivel ennél konkrétabbat nem közölt arról, hogy ezt mire érti, úgy vettem, hogy en bloc az egészet tartsam titokban, tehát a teljes „kaptam valakitől egy képet” történetet megtartottam magamnak, és a történtek egyetlen részletét sem árultam el senkinek. Azt viszont egy szóval sem mondta, hogy én nem járhatok utána, kit takarhat a profil.

Úgyhogy otthagyva a lebukás tényétől még mindig letaglózva álló Bálintot, egyszerűen továbbmentem, úgy, mint akinek fontosabb dolga is van. És, hát volt is.

A suli felé haladva kikerültem néhány „pont ott és pont most” társaságot, akik valamiért mindig a járda közepén állnak meg beszélgetni, aztán amikor odaértem a Deákhoz, nekidőltem a járda és az úttest közötti fémkorlátnak. A robusztus kapuval pont szemben voltam, és miközben beleittam a kávémba, a gimisek forgatagát néztem, ahogyan hét negyvenötkor valósággal özönlenek be az épületbe. Közel ezerkétszáz diák, és valamelyikük üzent nekem – állapítottam meg, majd egy „ez nem lesz könnyű menet” sóhajtással kiittam az utolsó kortyot, a korlát melletti kukába dobtam a kiürült poharam, majd magam elé húztam a táskámat, és előhalásztam a diákomat. Besoroltam az érkezők közé, jól láthatóan feltartottam az igazolványomat, amivel átengedtek a portán, majd araszolva bementem a hűvös épületbe, ami visszhangzott a tanulók lármájától.

A magas lépcsőfokokon felbaktattam a negyedikre, a folyosón köszöntem a kint ácsorgó többieknek, majd beléptem a terembe, és a padok között a helyemre sétáltam. Alig páran voltak még bent, akik pedig a helyiségben tartózkodtak, a padjuknál ülve telefonoztak, vagy szendvicset ettek, esetleg házit másoltak.

– Milyen volt a hétvégéd, Roni? – kérdezte Niki, a padtársam, aki éppen a haját fésülte egy nagyfejű hajkefével.

– Volt már jobb – feleltem a táskámat a széktámlára akasztva. – Mivel kezdünk?

– Magyarral.

– Kösz – vettem ki a füzetem. – Neked hogy telt? – érdeklődtem. Niki egy csomó mindent mesélt valami TikTokon látott helyről, ami a valóságban elég nagy csalódást okozott. Bólogatva hallgattam, de igazából nem figyeltem, hanem átnéztem Niki felett, aki a helyén ülve előrehajolt, és lefelé lógatott fejjel kefélte tovább a haját, folyamatosan beszélve, miközben én a kapott üzenetemen gondolkodtam.

Valamiért azt súgta a megérzésem, meg a logikám is, hogy, mivel az osztálytársaim láthattak a legtöbbet beszélni Bálinttal, közülük lehet az, aki küldte a figyelmeztetést. Ami a 11F esetében harmincnégy lehetséges jelöltet jelent. Illetve, mínusz egy, mert értelemszerűen engem kivehetünk. Tehát harminchárom.

De hogy kérdezzek meg harminchárom embert valamiről, amiről nem tudhatnak?

Vagy bízzak abban, hogy elárulja magát az illető? A tollam végét rágcsálva kifordultam a székemen, így ráláttam az egész teremre, és szemügyre vehettem a többieket. Akik már bent voltak az osztályban, nem mutattak semmilyen árulkodó jelet, vagy akár érdeklődést felém. Az orromat felhúzva grimaszoltam egyet, belátva, hogy ez így nem fog működni, hiszen miért árulná el magát valaki, aki nem akarja elárulni magát. Nem. Egyértelműen nekem kell kiugrasztanom a nyulat a bokorból, méghozzá az egyetlen lehetséges módon. A meglepetés erejével. Csak még azt nem tudtam, mi legyen az. Nem sok derült ki az üzenet küldőjéről, a privát profilnak sem követője, sem követettje, de még posztja sincs, csak egy profilkép… És akkor beugrott valami. Hirtelen ötlettől vezérelve elővettem a telefonomat, és megnyitottam az Instát. Mivel kétszeresen is letiltott a profil, már csak egy harmadik regisztrált fiókommal találtam meg (több nincs, csak három), szóval erre már vigyáztam, és nem írtam rá, vagy jelöltem be. Ezúttal egyébként is csak a profilképe kellett, amit alaposan szemügyre vettem, miközben kimásztam a helyemről, és a táblához mentem, ahol felemeltem a fekete filcet. A vállam mögött visszanézve ellenőriztem a többieket, de a teremben lévő osztálytársaim ügyet sem vetettek rám, vagy arra, amit csinálok, így sietősen lepattintottam a filc kupakját, és jó nagyban felrajzoltam a táblára a profilképen beállított smiley pontos mását.

Amikor végeztem, visszadobtam a filcet a helyére, majd sietősen a helyemre ültem, és a pogácsámat eszegetve az ajtón sorban belépők reakcióját figyeltem, arra apellálva, hogy a kép küldője erre biztosan nem számít, a meglepettsége pedig reflexszerűen vetül majd ki az arcára, amivel elárulja magát. A becsengetéshez közeledve az osztályba egyre többen érkeztek, én pedig a pad belső székén, féloldalasan elhelyezkedve nekidöntöttem a hátam a falnak, úgy néztem az osztálytársaimat, akik egyesével, kettesével vagy éppen csapatostul jöttek be a terembe. És teljesen ignorálták a táblán lévő mosolygós fejet. Mindannyian. Az egyetlen, aki érdeklődést mutatott, a magyartanár volt, aki a csengetés után becsukta maga mögött az ajtót, és egy „Hah, de aranyos!” megjegyzéssel reagált rá, aztán hozzátette, hogy „Na, valaki törölje le. Mondjuk te” – bökött az első padban ülő felé, aki komótosan kimászott a helyéről, és a táblához lépve letörölte a filccel rajzolt ábrát a fehér felületről. Eközben én még mindig oldalra kifordulva ültem a székemen, és végigpásztáztam a termet, árulkodó jelek után kutatva. Semmi ilyennel nem találkoztam, két ásítás volt a legközelebb ahhoz, amit valamiféle reakciónak lehetne nevezni, de ez inkább szólt a hétfő reggelnek, mint a táblán lévő rajzomnak.

Megállapíthattam, hogy ez nem jött be, két hiányzón kívül, akik már a múlt héten sem voltak, mindenkit láttam, amint megpillantja a rajzot, de senki nem viselkedett máshogy, mint extra közömbösen, ami ebben az esetben normálisnak mondható. Úgyhogy kénytelen voltam borítékolni, hogy mégsem az osztályomban lesz a kép küldője.

– Veronika! – szólt rám a tanár, figyelmeztetve, hogy lemaradok a diktálásról, mire visszafordultam a padban, és a füzetem fölé hajolva a lapra nyomtam a tollam hegyét, miközben folyamatosan töprengtem.

Nem volt az osztályban a smiley profil tulajdonosa, ami azt jelenti, hogy ki kell terjesztenem a keresést. Méghozzá… Méghozzá Bálint osztályára, mert az én osztálytársaimon kívül ők voltak, akik még elég sűrűn láthattak minket együtt az utóbbi napokban. Sőt – gondoltam át lassan bólogatva. Sőőt! Ők azok, akik az én osztálytársaimmal ellentétben ismerik Bálintot, tehát tudhattak róla, hogy van barátnője, és mégis velem kavar. És valaki, aki elég jóérzésű, ezt nem nézte jó szemmel, hanem szólt nekem. Nem a saját profiljáról, hogy ne haragítsa magára Bálintot. Hát persze! – csaptam rá a füzetemre „megvan” stílusban, és elégedetten hátradőlve a székemen képzeletben megveregettem a vállam, amikor is a tanár unott sóhajjal meredt rám.

– Veronika! – vonta fel a szemöldökét, miközben a tekintetét köztem és a füzetem között kapkodta, arra célozgatva ezzel, hogy írjak már.

– Elnézést – feleltem, és újra előrehajoltam, hogy átnézzek Niki füzetének teleírt fél lapjára. – Hol tartunk? – suttogtam, mire felém tolta, és hagyta, hogy lemásoljam.

Az óra végét szinte megváltásnak éltem meg, annyira szerettem volna minél előbb kimenni a teremből, hogy folytathassam a titkos profil keresését, így amikor felcsendült a Deákban az első óra végét jelző kicsengetés, elsőként pattantam fel a helyemről. A tanár mondjuk még a házit diktálta, úgyhogy azt már állva firkantottam le, fél térdemmel a székemre támaszkodva, majd annyira gyorsan távoztam, hogy elsőként viharzottam ki a teremből.

A folyosóra érve a mellettünk lévő végzős osztály ideiglenesen megkapott osztálytermének ajtaja is éppen akkor nyílt ki, és kilépett rajta a tanár, majd szép sorban a tanulók is. Köztük Bálint, mire hátat fordítottam, és visszavonulót fújtam, mielőtt még azt hinné, őt keresem, vagy miatta megyek át a termükbe. A legkevésbé sem szerettem volna, ha félreérti a szituációt, főként, mert az igazat magamban kellett tartanom, ami miatt viszont nem tudtam volna mivel magyarázni, hogy mit keresek náluk. Úgyhogy a termükbe nem tudtam bemenni, ami igazából nem is jelentett problémát, mert az ő osztályukban nem rajzolhattam a táblára a smiley-t, mivel becsengetéskor úgyis el kéne mennem onnan, és így pont nem látnám a reakciókat sem. Mást kellett kitalálnom. Hogy ne legyek feltűnő, odaálltam két beszélgető osztálytársamhoz a folyosón, akik először furcsán néztek rám, mert az elmúlt két évben nagyjából nulla alkalommal voltunk így közösen egy társaságban, de miután afféle „folytassátok nyugodtan” mosollyal néztem rájuk, megvonták a vállukat és tovább diskuráltak valami Twitch csatornáról, miközben én köztük állva helyeslőn bólogattam, és fél szemmel folyamatosan a mellettünk lévő termet figyeltem, ahol állandó volt a jövés-menés.

Azt hamar elengedtem, amit először terveztem, hogy egy cetlire ragasztva a termük ajtaján hagyjam a smiley-t, mert megállás nélkül nyitogatták, a végzős osztály tagjai közül valaki mindig vagy éppen kijött, vagy bement. Észre sem vennék, ha lenne rajta valami. Az ajtó mellett, a kirakott tabló alatti fehér, üres falrész viszont ideális helynek tűnt. Az ott feltűnő lenne és biztosan észrevennék.

Az alibinek használt osztálytársaimtól egy „később folytatjuk” megjegyzéssel búcsúztam, és kihátráltam a társaságukból, mire megint csak értetlenül meredtek rám, aztán vállat vonva újra egymáshoz fordultak, és tovább beszélgettek.

A termünkbe belépve visszamentem a helyemre, és előszedtem a táskámból a következő óra cuccait, amit kipakoltam a padra, majd kinyitottam a földrajzfüzetemet, és egy üres oldalra lapozva rárajzoltam az Insta-profil smiley-jának tökéletes, felnagyított mását. Kitéptem a lapot a helyéről és már indultam is volna vissza, de a csengő közbeszólt, úgyhogy el kellett halasztanom a következő szünetig, és inkább leültem a helyemre. Egyébként sem volt ötletem, hogy mivel rögzítsem a falra.

– Niki – szóltam a padtársamhoz.

– Igen? – kérdezte a fél szendvicsét visszacsomagolva az alufóliába, hogy elrakja, mielőtt megérkezik a tanár.

– Nincs egy darab celluxod? Vagy valami ragasztód?

– Á-á – rázta a fejét. – De Annánál tuti van – tette hozzá, mire egy „tényleg!” helyesléssel fordultam a két paddal hátrébb, balra ülő Annához, aki az osztályunkban AZ A TANULÓ. Vagyis aki különböző színű tollakkal ír, témakör szerint, markerekkel és kihúzókkal jelöl, matricákat ragasztgat az oldalra, és mindig kidekorálja valami washi tape-pel a füzetlapokat.

– Anna – szólítottam meg, és még integettem is hozzá, hogy képben legyen, ki szólt hozzá, mert éppen akkor is nagyon belemerült valami sor kihúzogatásába. – Van ragasztód? – kérdeztem.

– Persze – válaszolta, és lehajolt a táskájához, majd némi kutakodás után kiemelt egy maréknyi színes celluxot. – Milyen kell?

– Átlátszó is jó – válaszoltam, de rögtön láttam, hogy a válaszom csalódottsággal tölti el, ezért gyorsan kijavítottam magam. – A világoskék – szóltam, majd a levegőben elkaptam a felém dobott kis tekercset. – Kösz – zártam a tenyerembe, és gyorsan előrefordultam, mert megérkezett a tanár.

Negyvenöt perccel később ismét elsőként álltam fel a helyemről, lényegében még tartott az óra, de én már a kezemben fogtam a lapot, aminek a tetejére egy kis darab, világoskék celluxot rögzítettem. A folyosóra kiérve láttam, hogy a mellettünk lévő terem ajtaja még csukva van, ezért sietős léptekkel mentem el előtte, és a kilincs melletti szabad falrésznél megállva már emeltem a kezem, hogy egy gyors mozdulattal feltapasszam szemmagasságba a rajzomat, amikor is kitárult mellettem az ajtó, és hangzavar közepette kilépett a matektanár.

– Ne felejtsétek, holnap… – köszönt el az osztálytól, miközben a diákok egyre hangosabban közelítettek az ajtóhoz, azzal a szándékkal, hogy elhagyják a termet a szünetre. Sőt. Egy pillanat alatt kint is voltak a folyosón. A lebukástól való ijedtségtől ösztönösen leengedtem a kezem, és egy másodperc alatt összegyűrtem a tenyeremben a lapot, majd, mivel nem tudtam jobbat kitalálni, azért hogy ne ütközzek össze a teremből kiérkezőkkel (és Bálinttal), csatlakoztam a tanárukhoz, és a folyosón mellette igyekezve szóval tartottam azzal, hogy megkérdeztem, hogy van.

– Nagyon kedves, hogy kérdezed, Roni – lelkesedett, és elég hosszasan válaszolt, miközben én tettetett érdeklődéssel hallgattam, vissza-visszapillantva magunk mögé, azt ellenőrizve, hogy feltűnt-e valakinek az ólálkodásom.

Szerencsére nem, de azért ez húzós szituáció volt. Éppen ezért úgy döntöttem, miután az elsőn elköszöntem a matektanártól (akinek hogylétét egészen addig hallgattam), hogy túl rizikós napközben próbálkozni a papír felragasztásával, szóval a kukához hajolva kidobtam az összegyűrt lapot, és átraktam a küldetést másnap reggelre.

x 3 x

Kedden sokkal felkészültebben, és sokkal korábban érkeztem a Deákhoz. Lényegében reggel anyuval együtt indultam el, ami persze fel is tűnt neki, mert nem volt megszokott.

– Nulladik órád van? – csodálkozott el, állig felpakolva.

– Nem, csak… – átvettem tőle a kartonra felragasztott papírházat, hogy könnyebben be tudja zárni az ajtót. – Egy sulis projekt miatt korábban megyek be – zártam le ennyivel. Vagyis szerettem volna.

– Milyen projekt? – érdeklődött anyu, mire egy szisszenéssel konstatáltam a hibámat. Egy általános iskolai technikatanárnak nem olyan választ kellett volna adni, ami biztosan érdekli. – Valami infós – vágtam rá, mert tudtam, hogy ettől lankad az érdeklődése, majd gyorsan témát váltottam, és a kezemben tartott papírház makettjét kezdtem nézegetni. – Ez mi lesz?

– Mintadarab. Ezt próbáljuk meg ma közösen reprodukálni a harmadikosokkal – mondta. – A ház részeit.

– Ahhaa – forgattam meg a kartont a kezemben, és belestem a kis papírkonyha ablakán, majd a nappaliba, hálóba… Aztán megakadtam. – Itt mi van? – mutattam az egyik helyiségre.

– Garázs – felelte.

– Á – jutott eszembe. – A túlságosan belvárosi gondolkodás átka. Nem számoltam kocsival – kopogtattam meg a halántékom, mire anyu elnevette magát, és kihúzta a zárból a kulcsot, majd elindultunk lefelé a lépcsőn, miközben visszaadtam neki a házat.

Olyan hamar érkeztem a Deákhoz, hogy még alig volt valaki a környéken. A pékségben is sorban állás nélkül végeztem, a sarok is üres volt, és a járdán sem kellett szűkösen haladnom. Tökéletes időpont arra, hogy észrevétlenül felragasszam a papírom, amit otthon újraalkottam. A suliban szinte csak én voltam még, visszhangzó léptekkel felmentem a lépcsőn, és elhaladtam a javarészt üres termek előtt, amiknek nyitva volt az ajtaja. Amelyik csukva volt, onnan halkan kiszűrődött a nulladik órában tartott fakultáció szaktanárának hangja. A negyedik emeleti folyosón lévő utolsó két terem ajtaja is nyitva volt, a takarításból visszamaradt vizes felmosócsík még száradt a padlón. A végzős osztály terme előtt megállva előkerestem a táskámból a papírt, majd a magammal hozott celluxból foggal leszakítva két darabot a lap tetejére és aljára erősítettem, majd óvatosan körbenéztem a folyosón, és amikor meggyőződtem róla, hogy teljesen egyedül vagyok, odaléptem a falhoz, és felragasztottam az ajtajuk mellé, oda, ahol a terembe lépéskor garantáltan mindenki észreveszi.

Miután még egyszer rányomtam az ujjaimat a papírra, hogy megerősítsem a ragasztást, hátrálva kerestem egy olyan helyet, ahonnan kényelmesen és feltűnésmentesen ráláthattam a területre. A termekkel szemközti ablakok egyikének belső párkányára esett a választásom, amire felültem és a lábamat a radiátoron pihentetve (a cipőm talpával taposva a tetejét) elővettem a papírzacskóból a pékségben vett croissant-omat, és ráérősen enni kezdtem, miközben a szabad kezemmel telefonoztam. Egy idő után véget értek a fakultációs nulladik órák, és a lépcsőn is szállingózni kezdtek a diákok, ezért befejeztem az instázást, és figyelni kezdtem a történéseket. Hamarosan egyre nagyobb lett a zaj és a jövés-menés, fél nyolc után pedig már a megszokott deákos hangulat uralkodott az épületben. A mellettünk lévő végzős terembe is egyre csak érkeztek a diákok, én pedig megfeszített figyelemmel követtem mindenkit, aki csak belépett az ajtón. Arra számítottam, hogy aki felismeri a rajzot, vagyis felismeri magát, mindenképpen megtorpan majd legalább egy pillanatra, ha pedig szerencsém van, még gyanúsan körbe is néz, amivel teljes mértékben elárulná, hogy ő van a profil mögött. Igen, erre számítottam, csakhogy semmi ilyesmi nem történt. Az osztály tagjai jöttek-mentek, teljesen ignorálva a falra ragasztott papírt. Hét ötvenötig senki nem állt meg, vagy tulajdonított neki bármilyen jelentőséget. Közben pedig megérkezett Bálint is, aki miután látta, hogy ott ülök az ablakban, elindult felém, mire rögtön a fülemhez emeltem a telefonomat, mintha beszélnék. Erre visszalépett, és a kezét feltartva egy „hagyjuk” mozdulattal jelezte, hogy felfogta, nem akarok beszélni vele. Miután eltűnt a termükben, újra leengedtem a telefonomat, majd a jelzőcsengő hangjára felpillantva tanácstalanul sóhajtottam egyet, már-már feladva a dolgot, amikor is a végzősök terméből kijött egy srác, akit csak látásból ismertem, még a nevét sem tudtam. A fiú óvatosan körbenézett a folyosón, majd miután úgy ítélte meg, hogy tiszta a terep, kihúzott a farmerje hátsó zsebéből egy filcet, a szájához emelve ráharapott a kupakjára, és lazán kirántotta belőle a tollat, aztán odalépett a falra ragasztott papírhoz, és nekem háttal állva valamit ráírt. Azonnal kihúztam magam, elszakadva az ablakkerettől, aminek addig kényelmesen dőltem, és feszült figyelemmel, lélegzet-visszafojtva néztem a jelenetet, ami alig tartott tovább pár másodpercnél, és a srác már el is lépett a faltól, és visszament a termükbe, becsukva maga mögött az ajtót. A folyosón rajtam kívül már csak egy-egy lézengő diák tartózkodott, de ők is elillantak a megszólaló csengő hallatán, én pedig lecsusszantam a párkányról a radiátorra, majd leugorva felvettem a táskámat, és a torkomban óriási gombóccal léptem a végzős osztály terme melletti falrészhez, hogy megnézzem, milyen üzenetet hagyott a titkos jóakaróm. A szívem vadul dobogott, ahogy a papírhoz közelítettem, majd odaérve mély levegőt vettem és ránéztem a lapra. Azonnal elszállt minden illúzióm azzal kapcsolatban, hogy megtaláltam az üzenet küldőjét. Egészen biztosan nem ő volt, ezt első ránézésre meg tudtam állapítani, miközben odanyúlva egy hanyag mozdulattal letéptem a helyéről a papírt, és a szememet forgatva néztem meg újra. A lapon szereplő smiley-t ugyanis a srác egyszerűen körberajzolta, majd firkantott hozzá pálcikatestet is, határozottan ábrázolva és kellően részletezve, hogy fiú emberkéről van szó.

– Barom állat – dünnyögtem összegyűrve a lapot, és még a tanár előtt bementem a termünkbe, ahol csalódottan kihajítottam a kukába a használhatatlan papírt. Megint vakvágányon voltam, ugyanis ezzel kizárhattam, hogy Bálint végzős osztályából küldte valaki az üzenetet. Nem ők voltak. Aminek következtében még jobban ki kellett szélesítenem a kört. Ezúttal már az egész Deákra.

Ami, tekintve, hogy nagyjából ezerkétszáz gimis diákot jelent, nem tűnt egyszerű feladatnak. Hiszen mégsem ragaszthattam minden terem ajtaja mellé egy papírt a rajzzal, máskülönben viszont nem tudtam, hogy láthatnám az üzenet küldőjének reakcióját. Márpedig csak a reakciója buktathatná le, semmi más. Az fel sem merült, hogy esetleg befejezzem a keresést, akkor sem, ha a keresés kiterjesztésének ötletével már kissé rögeszmémmé vált a dolog. Elvégre, az vesse rám az első követ, akinek nem piszkálná folyton az agyát, ha kapna egy ilyen üzenetet, és nem tudná, hogy kitől. Meg akartam találni, egyrészt azért, hogy megköszönjem, másrészt, és nyilván ez volt a nyomósabb indokom, hogy ne maradjon egyoldalú a kapcsolat, és ahogy ő ismer engem, én is ismerhessem őt. Mondjuk úgy, hogy kilencvenöt százalékban ez hajtott előre. Csak azt nem tudtam, hogy miként érhetem el. Folyamatosan törtem a fejem a megoldáson, ami végül nem várt helyről érkezett, mert amikor az ötödik óra előtti szünetben a helyemen ültem, és a tollammal idegesen kopogtattam a füzetemen, a DIY-királynő Anna lépett oda hozzám, és megkérdezte, jó volt-e a washi tape.

– Hm? – zökkentem ki a gondolataimból, és kérdőn néztem rá.

– A ragasztó, amit tegnap kértél – emlékeztetett.

– Ja az – jutott eszembe. – Igen, nagyon – bólogattam.

– Akkor jó. Szólj majd, ha kell még – tette hozzá, amit mosolyogva megköszöntem, és már folytatni akartam a tollammal való idegesítő kopogtatást, amikor megakadt a tekintetem a farmerdzsekijén. Vagyis a rajta lévő mintákon, firkákon, rajzokon.

– Várj, Anna – szóltam utána, mire megállt. – A dzsekiden ezek… gyárilag vannak rajta?

– Nem, dehogy. Én rajzoltam rá, textilfilccel – magyarázta. – Tényleg azt hitted, hogy így vettem? – lepődött meg büszkén, és abszolút bóknak vette a megjegyzést, miközben felemeltem a tenyeremről az állam, amibe addig támasztottam a padon könyökölve, és a mintákat néztem a dzsekin. Ez az! Nem nekem kell mindenhová eljuttatnom a mosolygós fejet, és kilesnem a reakciókat. Elég, ha rajtam van.

– Ez zseniális! – csattantam fel.

– Jaj, nem, itt-ott elrontottam, meg kimentem a vonalból – szabadkozott Anna szerényen, aki azt hitte, hogy még mindig a dzsekijéről beszélek. Én azonban már rég egészen mást terveztem.

Hazaérve az első dolgom volt, hogy előkerestem egy sima fehér topot, majd felhívtam anyut, hogy van-e otthon textilfilcünk.

– Persze, hogy van! – felelte úgy, mint aki nem is érti a feltételezést. Elvégre hogy kérdezhet valaki ilyet egy technikatanártól. – A második fiókban, ahol a… – kezdte, majd megakadt. – Máté, tedd le a széket, hová viszed? – szólt rá egy gyerekre a napköziben. – A második fiókban a hurkapálcikák mellett – folytatta ismét nekem, aztán elordította magát: – MÁTÉ! MIT MŰVELSZ, ESZEDNÉL VAGY?

– Oké, megvan, köszi – találtam meg közben a keresett filcet, majd leraktam anyut, akinek a jelek szerint úgyis dolga volt Mátéval, és a filccel a kezemben átmentem a konyhába, majd az asztalhoz ülve elindítottam a telefonomon a zenét, és a fehér topot kifeszítve az egyik oldalon a fa késtartóval, a másikon pedig egy vázával rögzítettem le, és precíz odafigyeléssel és gondos részletességgel rárajzoltam a felsőmre az Insta-oldal profilképének smiley-ját.

– Ha ez nem jön be, akkor semmi – motyogtam az elkészült remekművemet nézve, amit mondjuk két napig nem tudtam megmutatni, mert végig zuhogott, és nem látszódott a pulcsim alatt, de pénteken végre fel tudtam avatni, amikor is ismét kisütött a nap, és újra lehetett rövid ujjút viselni a kellemes szeptember végi napon. Én pedig fel is vettem.

x 4 x

Van igazság abban, hogy minél nagyobb a tömeg, annál könnyebb elveszni benne. Tökéletes példa erre a Belvárosi Deák Gimnázium, ahol, miután kizártam a saját osztályomat a lehetséges feltételezettek közül, és a mellettünk ideiglenesen termet kapó gyökér Bálint osztályának tagjait is, hirtelen nem tudtam, hol keressem a személyt, aki már lassan egy hete küldte a koncerten készült képet. Konkrétan bárki lehetett az egész iskolából. Infós, nyelvis, 1-es épületes, 2-es épületes, első, második, harmadik vagy negyedik emeleti, bármelyik évfolyam bármelyik osztályának bármelyik tanulója…

Tűt a szénakazalban, állapítottam meg péntek reggel a suliba igyekvők kavalkádját nézve, majd egy „akkor vágjunk bele” fújtatással levettem az addig viselt pulóveremet, és megigazítottam magamon a fehér topot, aminek elejére textilfilccel rajzoltam rá az egyetlen lehetséges jelet, ami felfedheti a jóakaróm kilétét. A kezemben fogott pulóveremet elraktam a táskámba, majd felvettem a hátamra, és kihúzva magam a smiley-s felsőmben besoroltam a sulihoz érkező diákok közé, azzal a szándékkal, hogy aznap a lehető legtöbbet fogok mászkálni az épületben. Arra játszottam, hogy amennyiben a keresett személy szembejön, és meglátja rajtam a mintát, annyi időre biztosan összezavarodik, hogy lebukjon előttem. Tekintettel arra, hogy biztosan nem számít rá, hogy visszaköszön egy felsőn a profiljának rajza, úgy gondoltam, hogy a váratlan helyzettől akaratlanul is el kellene árulnia magát. Olyasmire számítottam, hogy velem szembe sétálva hirtelen megtorpan. Vagy meglátva a felsőmet egy pillanatra leblokkol, miközben valakivel beszélget. Esetleg kétszer néz rám, egyszer úgy általánosságban, másodszorra már viszont specifikusan a felsőmre, hogy megbizonyosodjon, jól látta-e. Ezekre az apró, árulkodó részletekre figyeltem egész nap, hátha valakin meglátom a lelepleződés legkisebb jelét is, de a hetedik óráig semmi nem történt. Pedig a terveimhez tartva magam az egész Deákot bejártam, minden szünetben máshol voltam. Járkáltam az 1-es és 2-es épületben, a két épület közti udvaron, ahová kétszer is kimentem, mindkétszer halálra rémítve a cigiseket, akik az ajtónyitásra ösztönösen elrejtették, vagy elhajították a kezükben tartott szálakat, miközben feltűnően pillantgattak az ég irányába, mintha csak levegőznének. Amikor látták, hogy nem tanár jött, azonos mozdulattal nyúltak a félredobott cigikhez és zsebbe csúsztatott vape-ekhez, majd folytatták a tevékenységüket. Ügyet sem vetettek a pólómra. Ahogyan a folyosókon társaságokban beszélgetők sem. Vagy a büfénél sorban állók. És a földszinti kávéautomata körül lógók. Hiába viseltem magamon a jelét, nem találtam meg a titkos profil mögötti személyt. Még a menzára is befizettem egy napijegyet, és ebédszünetben elmentem az ebédlőbe, amit egyébként korábban szinte soha nem tettem. De pont ezért gondoltam, hogy megpróbálom, hátha találkozom olyanokkal, akikkel máskor nem szoktam. A sor végén fogtam egy üres tálcát, ráhelyeztem a pultra, és ráérősen toltam magam mellett, úgy araszolgattam a konyhások felé, akik a tányérokat adták ki. Közben pedig az étkezőben lévőket figyeltem, akik általában telefonozás közben ebédeltek csendben.

– Köszönöm – cseréltem ki napijegyemet a felém nyújtott tányérokra, amiket ráraktam a tálcámra, majd megfordulva elléptem onnan, és elindultam, hogy helyet keressek az asztalok közül.

Megpillantottam egy ismerőst, Csabát, akivel emelt törire járunk együtt, úgyhogy mellé lépve megkérdeztem, leülhetek-e hozzá.

– Persze – húzta ki a fülhallgatót egy pillanatra, és a szemközti szabad székre mutatott, mire köszönetképpen bólintottam, majd rögtön hozzátettem, hogy folytassa nyugodtan a videó nézését, amit az érkezésemkor szakított meg. Csaba hálásan rám mosolygott, majd rányomott a folytatás gombra, és evés közben bele is merült az üvegpohárnak támasztott telefonja kijelzőjébe, amin úgy láttam, hogy egy YouTube videó felénél tartott.

Eközben én vele szemben ülve a kezembe fogtam a villámat, és rákotortam egy adag rizses húst, miközben az étkezőbe érkezőket néztem, azt figyelve, vajon valaki gyanúsan viselkedik-e a pólóm láttán. De nem, senki rá sem hederített, a menzás deákosok csak a tálcájukkal a helyükre ültek (úgy tűnt, itt is megvannak a már kialakult társaságok), és evés közben halkan beszélgettek.

Az ebéd nagyjából felét legyűrtem, többet azonban nem bírtam enni, tekintve, hogy aznap már büféztem, és automatáztam is a nagy nyomozásom és beépülésem közepette. Úgyhogy a desszertnek kapott buktába bele sem kezdtem, hanem megkérdeztem Csabát, hogy kéri-e, aki elszakítva a tekintetét a telefonjáról megköszönte és elvette, én pedig a gyűjtőhelyre vittem a tálcámat, majd még egyszer ráérősen átsétáltam az étkezőn, továbbra is árulkodó reakciók után lesve. De nem volt ilyen.

Semmire sem jutottam, pedig egész nap próbálkoztam, a Deák mindkét épületét körbejártam a szünetekben, már tényleg csak a nyári felújítás elhúzódása miatti lezárt részeken nem voltam. És mégsem jártam sikerrel, senki nem viselkedett furán, vagy nézte meg jobban a pólómat, egy-egy srác kivételével, de az ő figyelmük érezhetően nem a mintának szólt, így unottan forgatva a szemem egyszerűen továbbmentem, már-már feladva a dolgot.

Aztán az utolsó óra előtt történt valami. A tizenegyedikes évben tesivel zárjuk a péntekeket, ami egyszerre tud átok és áldás is lenni. Átok, ha péntek délután még sulitömböt kell futni, ami, valljuk be, mindig egy rémes élmény, mert az ötödik kerület szívében lévő Deák egész környéke kedvelt turistacélpont, így minden alkalommal, amikor tesicuccban, szúró oldallal, izzadtan zihálva küzdünk az életünkért, egy halom városnéző turista bámul minket.

Viszont áldás is tud lenni a péntek utolsó órai tesi, méghozzá havonta egyszer, amikor, mivel jó fej a tanárunk, igazoltan nem kell átöltözni, hanem ki lehet hagyni a tornát, csak egy mondatba kerül, aminek feltétlenül tartalmaznia kell az „alhasi görcs” kifejezést, vagy annak bármilyen alternatíváját. Én ezúttal pont beleestem a felmentésbe, úgyhogy maradhattam óra alatt az öltözőben, ahol, amíg a többiek átvették a tesicuccukat, én a padon ülve bújtam a telefonomat. Mivel a pólós kísérletem kudarcnak bizonyult, más módszerrel próbálkoztam. Méghozzá azzal, hogy jobb híján beillesztettem a Google-képkeresőbe a profilképről lementett smiley-t, abban bízva, hogy kiadja, pontosan hol tűnik még fel ugyanez a kép. Hát, ötletnek nem volt rossz, de nagyjából semmire nem mentem vele, mert a kereső nem tett különbséget az általam feltöltött és a világ összes többi smiley-ja között, úgyhogy nagyjából négymilliárd találatot adott ki, aminek láttán tehetetlenül leengedtem a kezem, és hátradőlve nekihajtottam a fejemet a falnak, miközben felhangzott a becsengetés jelzése. A hang hallatán kinyitottam a szemem, a többiek pedig előttem elhaladva sorban kiindultak az öltözőből. Vegyesen az én osztálytársaim és a velünk egy időben tesiző C-sek is. Akik közül az egyik lány, ahogy elment a padom előtt a barátnőivel, egy másodpercre félrenézett felém. Majd egyenesen a pólómra. Én pedig pont elkaptam azt a pillanatot, amit kerestem. Csak a másodperc töredékéig tartott, aztán már előre is fordult, és a többiekhez hasonlóan futólépésre váltott, úgy hagyta el az öltözőt. Az egész nagyon gyorsan történt, de számomra abból az egy apró pillantásból kiderült az, amit egész héten kerestem. Mert úgy nézte. Olyan pillantással, amit kerestem. Egyértelműen felismerte. Ennél többet sajnos nem tudtam ebből az egy árulkodó reakcióból leszűrni, de már ez is sokkal több volt, mint bármi, amit az elmúlt napokban sikerült kiderítenem. Végre volt egy jelem, úgyhogy azonnal felpattantam a padról, és utána indultam, de nem jutottam messze, mert ahogy kiléptem az öltözőből, a tesitanárnő megfújta a szájában tartott sípot, majd kikapva a foga közül rám kiáltott.

– Aki nem tornázik, az öltözőben várja a kicsengetést!

Elnézést kérőn intettem egyet, és visszaléptem az öltözőbe, ahol a következő negyvenöt percet türelmetlen várakozással töltöttem. Kicsengetéskor a velem együtt felmentettek fogták a holmijukat, és már le is léptek, én azonban (szándékosan) lassan pakoltam össze, megvárva, hogy visszaérjenek a tesizők. Hamarosan be is estek az ajtón az izzadt, kipirosodott, kőkeményen megkínzott tizenegyedikes lányok, akiknek beszélgetése és lármája azonnal megtöltötte élettel az addig csendes öltözőt. A C-s lány, aki felismerte a pólómon lévő ábrát, az utolsók között érkezett meg, és a barátnői társaságában öltözött át, folyamatosan tervezgetve valami hétvégi programot. Én addig úgy csináltam, mintha pakolásznék, kivettem a táskámból a dolgaimat, majd újra visszaraktam, továbbá gondosan összehajtogattam a pulcsimat, ami egy idő után egy konkrét kiskockává vált, miközben a C-sek még mindig félig tesicuccban, félig pedig már átöltözve szagolgatták ráérősen valamelyikük új parfümjét. Nem tudtam tovább húzni az időt, mert már kezdett fura lenni, hogy tesizés nélkül miért vagyok még mindig az öltözőben, úgyhogy felvettem a táskámat, és úgy döntöttem, valahol kint várom meg.

Utolsó óra lévén a kicsengetést követően egészen kiürült a Deák, a büfé is bezárt már, a péntek délutánra elcsendesedett épületben csak úgy visszhangzott az aprópénz, ahogy bedobtam a földszinten lévő italautomatába. Kiválasztottam a kért poharas üdítőt, aztán a kis ablakon benyúlva kivettem és beleittam, miközben a pohár felett lestem az öltözők felől érkezőket. A két osztály tagjai vegyesen jöttek ki, az enyéimnek mosolyogva intettem, és jó hétvégét kívántunk egymásnak, majd megpillantottam a C-sek társaságát, köztük a lányt is, akivel beszélni szerettem volna. Úgy rémlett, Flórának hívják, és amikor a társaságával mellettem elhaladva a kapu felé igyekezett, oldalról odaléptem hozzá, és lépést tartva vele mosolyogva ráköszöntem.

– Bocsi – szólítottam meg.

A lány azonnal megállt, velem együtt, a barátnői viszont nem vették észre, hogy mi történik, ezért ők továbbmentek beszélgetés közben, és kilökve a Deák robusztus kapuját, kisétáltak rajta. A lány egy kétségbeesett „várjatok meg!” nézéssel meredt utánuk, úgy, mint mindenki, akit véletlenül elhagynak a barátnői, majd felém fordult.

– Egy perc az egész – ígértem meg, látva, hogy szegény mennyire kétségbeesetten menne a többiek után. – Lehet, hogy rosszul láttam, de az előbb az öltözőben úgy tűnt, mintha felismerted volna a mintát a felsőmön – kezdtem, óvatosan megválogatva a szavaimat, mert még nem tudhattam biztosan, hogy ő küldte a képet. Amíg beszéltem, fürkészőn néztem az arcát, megpróbálva leolvasni róla, hogy mit gondol. Nem jártam sikerrel, mert a C-s lány ugyanolyan kíváncsian vizslatott engem.

– Csak hasonlít valamire… – szólt végül, mire gyanakvón összehúztam a szemem.

Valamire? Na ne… Egy smiley, ha nem konkrétan jelent valamit, akkor nem hasonlít másra, mint a világ összes másik smiley-jára. Azt pedig nem jegyezzük meg. Ezer százalékig meg voltam győződve arról, hogy tudja, mi van a pólómon. Ezért úgy döntöttem, kiugrasztom a nyulat a bokorból.

– Hasonlít, vagy konkrétan ez? – pontosítottam, nem titkolva tovább, hogy mire célozgatok. A C-s lány épphogy csak annyi ideig hezitált, amivel elárulta magát, én pedig rögtön letámadtam. – Szóval tudod mi ez! Tiéd a profil? Te vagy az? – kérdezgettem.

– Mi? Dehogy! – rázta a fejét. – Nem tudom ki csinálja – tette fel a kezét védekezőn.

– Akkor honnan ismered? Honnan tudtad, hogy mi ez? – mutattam a pólómon lévő mintára, és már válaszra nyitotta a száját, de mivel egy nagyobb társaság érkezett a kapu felé, megragadta a karomat, és félrehúzott, hogy még véletlenül se hallja senki, amit beszélünk, és bizalmasan így szólt:

– Írtam neki.

– Írtál? – lepődtem meg. – Te írtál?

– Igen – erősítette meg. – Amikor segítségre volt szükségem, és nem tudtam, kihez forduljak… Akkor írtam neki – mesélte, én pedig közben nagyon figyeltem a részletekre. – Azóta sem tudom ki az, de ismeretlenül is hálás vagyok a segítségéért – tette hozzá.

– Igen, én is – ismertem el.

– Még jó, hogy megláttam a matricát – jelentette ki.

– Milyen matricát? – néztem rá csodálkozva.

– Hát a második emeleti vécében. Ott van az utolsó fülkében – mondta.

– Ja, persze, a matrica! – kapcsoltam, és rögtön úgy tettem, mintha én is tudnám miről van szó, majd mindketten odafordultunk a kapu irányába, amin az egyik C-s lány épp bedugta a fejét.

– Flóra, jössz már? – kérdezte. Úgy tűnt, időközben észrevették a lemaradt barátnőjüket. Flóra visszanézett rám, mintha csak azt akarná tudni, folytatjuk-e még, de addigra én már a lépcsőig hátráltam, mert fejben nagyjából összeraktam a képet a kirakós megszerzett darabjaiból. Tehát, ahogyan nekem, úgy Flórának is segített a titokzatos profil mögötti személy. Vagyis nem én vagyok az egyedüli. Csakhogy feltűnt a két eset között egy lényegi különbség. Méghozzá, hogy amíg én kéretlenül kaptam az üzenetet, addig Flóra magától kereste fel. Ezek szerint egy matrica segítségével. Én pedig azonnal látni akartam.

– Menj csak nyugodtan. És kösz, jót beszélgettünk – intettem neki mosolyogva, mire elköszönt, majd miután elindult, szinte azonnal megtorpant, és grimaszolva nézett vissza rám, úgy, mint aki szeretne valamit kérni. – Nyugi, köztünk marad – találtam ki egyből, hogy mire gondol, amire megkönnyebbült arckifejezéssel mosolyodott el, és a barátnői után sietett.

Abban a pillanatban, ahogy nagy robajjal becsapódott utána a kapu, megperdültem a tengelyem körül, és kettesével szedve a lépcsőfokokat visszaindultam az emeletre, meg sem állva a másodikig, ahol a kihalt folyosón végigsiettem a lányvécéig, lenyomtam a kilincsét, és beléptem a csempékkel borított, délutáni fényben úszó helyiségbe, ahol visszhangzott az üres térben az egyik folyamatosan zubogó vécétartály hangja. A csapok mellett elsétáltam a nyitott fülkeajtók előtt, majd az utolsókhoz érve jobbra és balra néztem, nem tudva, hogy melyikbe menjek be először. Végül a jobb oldaliba léptem be, becsuktam magam mögött az ajtót, majd tüzetesen átnéztem a telefirkált és matricázott fülke belsejét. Mivel a nyáron csak a 2-es épület lett felújítva és kifestve, és az sem teljesen, egy csomó része lemaradt, az 1-esnek pedig neki sem kezdtek, az olyan volt, amilyen korábban, leharcolt és kissé lelakott, a fülkékben pedig megtekinthető volt minden unalomból készült alkotás. Abban, amelyikben álltam, a falakon és az ajtón mindenféle Insta- és TikTok-oldalak szerepeltek felfirkálva, vagy éppen különböző sztárok nevei, valamint rajzok, minden stílusban és méretben. Szerepelt még a falakon némi káromkodás, más színű tollakkal és más időpontokban írt unaloműző üzengetés, néhány tanárral kapcsolatos (obszcén) megjegyzés, és a suliba járó fiúk nevei, a velük kapcsolatos tapasztalat alapján szívvel vagy halálfejjel díszítve. Attól függően, hogy tartott-e még a szerelem. A teledekorált fülke felragasztásai között volt gyümölcsről leszedett származási hely jelzés, de együttesek, márkák matricái is bőven felbukkantak, ahogyan mémek is. A második emeleti lányvécé utolsó, jobb oldali fülkéjének csukott ajtaján belül pedig ott volt a keresett matrica is. Nem tűnt ki a tömegből, beleolvadt a környezetébe, de ha az ember észrevette, akkor már nem tudta nem látni. A fehér alapon fekete filccel húzott két szem és száj megegyezett azzal a profillal, akitől a fotót kaptam. Illetve, nemcsak megegyezett, hanem informatívabb is volt. Mert a profilon beállított képpel ellentétben a kör alakú matrica alján, a forma ívelt vonalát követve húzódott egy kis szöveg is.

„Írj, ha bármiben segítség kell” Ez volt a felirat. Utána pedig az Instagram-profil nevével folytatódott, ahová az üzenetet lehetett küldeni. Csakhogy ezt jól ismertem. Tőle kaptam a képet. És már napokkal ezelőtt letiltott. Ezzel bezárult a kör, visszaértem oda, ahonnan indultam, úgyhogy csalódottan lehajtottam a vécé fedelét, ami hangos csattanással csapódott le, majd ráültem, és a térdemre könyökölve néztem az ajtón velem szemben lévő matricát, miközben kénytelen voltam belátni, hogy a vonat, amin napok óta utaztam, vakvágányra vitt.

Sóhajtva fújtam ki a levegőt, és a továbbiakon gondolkodtam, amikor a lányvécé csendjét megtörte a bejárati ajtó feltépése, és a fülkében összeráncolt szemöldökkel hallgattam, ahogyan dúdolva betolnak valami gurulós szerkezetet. Ideje volt távoznom.

A vállamra vettem a táskámat, és hogy ne legyen fura csak úgy kilépnem a fülkéből, lehúztam a használatlan vécét, majd kimentem. Köszöntem a felmosóval félreálló takarítónak, aki a távozásomat követően énekelve folytatta a munkát, én pedig az üres folyosón sétáltam a dallam kíséretében, egészen addig hallva az előadást, amíg a mögöttem lassan becsukódó ajtó végül felfogta, és halk duruzsolássá tompította a hangot. A kéretlen koncertet magam mögött hagyva indultam tovább, majd néhány lépést követően megálltam, és a gondolatmenetet megszakítva néztem vissza a lánymosdó ajtaja mögül még valamennyire kihallatszódó énekhang irányába. A takarító énekléséről ugyanis beugrott valami, amivel akár teljesen új irányt vehet a történet. Mert mi van… Mi van akkor, ha azért volt vakvágány a hetem, mert eleve rossz vonatra szálltam? Mi van, ha nem a profilképpel és magával a profillal kell foglalkoznom? Hanem azzal, ahol történt az eset? Ahol a kép készült? Ahol nemcsak Bálint és a lány volt ott, hanem az is, aki látta őket. Mi van, ha a koncert vezet el a titkos profilhoz? Az üres folyosón állva az ablakokon beszűrődő péntek délutáni fénycsíkok kereszttüzében elővettem a telefonom, és megnéztem a lementett képet, amit Bálintról kaptam. És igen. Mostanra teljesen más szemmel láttam. Korábban csak azt néztem rajta, hogy a srác, aki előző nap még engem szédített, éppen egy másik lánnyal csókolózik. Ez elég bosszantó volt ahhoz, hogy mindig csak egy-két másodpercig bírjam, és már be is zárjam. Most azonban alaposabban szemügyre vettem, teljesen figyelmen kívül hagyva a képen azt, aminél korábban nem láttam tovább. Ezúttal nem érdekelt sem Bálint, sem a lány, hanem azt néztem, hol vannak.

– Ez az Akvárium – ismertem fel, és egy pillanatra átgondoltam a dolgot. Itt volt az ideje átszállni a jó vonatra, úgyhogy megnyitottam az osztálycsoportot, és beírtam.

„Nem tudjátok, volt valaki múlt szombaton a deákosok közül az Akváriumban?” – kérdeztem meg, majd, hogy semmiképpen ne legyen feltűnő, hozzátettem: „Lemaradtam, és nem sikerült jó felvételeket találnom a koncertről”.

Így már abszolút ártatlannak tűnt a poszt, csak egy szimpla érdeklődés, amire hamarosan elkezdtek jönni a reakciók. Sajnos érdemben semmi, csak lájkok és szívek, meg egy-egy teljesen haszontalan „én nem voltam”, „sajna nem tudom”, vagy éppen „ez nem az akváriumos, de itt egy teljes koncertje a bandának: LINK” hozzászólás, amivel nem tudtam mit kezdeni, csak megköszöntem, hozzátéve, hogy nem azt keresem.

Hazaérve átöltöztem, majd a konyhában talált szelet csokival visszamentem a szobámba, kibontottam, és a fogam közé szorítottam, amíg felültem törökülésben az ágyra, és kézbe vettem a telefont, hogy ránézzek a posztomra. Elég sok reakció és komment volt már a kérdésemre, úgyhogy átfutottam, hátha találok köztük hasznosat.

„Szerintem rakd ki a nagy Deák-csoportba is” – írta az egyik osztálytársam. Igen, természetesen ez nekem is eszembe jutott, de a lebukás veszélye miatt nem mertem, tekintettel arra, hogy valószínűleg a kép küldője is a csoport tagja, így megtudná, hogy keresem, és a személyes rajtaütéssel ellentétben, amit a pólóval okoztam volna, online sokkal hamarabb nyoma veszhet. Nem, nem kockáztathattam.

A többi komment vagy az arról folyó beszélgetés volt, hogy ki szerint jó vagy rossz az együttes zenéje, vagy elkezdték belinkelni a koncertről talált videókat. Sajnos a kiírásom első felével kapcsolatban senki nem tudott segíteni, nem írtak olyan nevet, aki deákosként ott volt múlt szombaton az Akváriumban. Egyvalaki reagált úgy, hogy felcsillant a szemem, de hamar kiderült, hogy téves információ.

„A Tamás Laciék ott voltak”

„Nem, ők a Parkba mentek”

„Ja, tényleg”

Ennyi, Tamás Laciék tíz másodpercig potenciális jelöltjeim voltak, de végül más zenei ízlés miatt kiestek a körből. Maradt a nagy semmi. Illetve, a netes kutakodás, amit szívesen kiváltottam volna egy egyszerű kommenttel, amiben megnevezik azokat a deákosokat, akik ott voltak, de az osztályom nem tudott semmit, teljesen haszontalannak bizonyultak.

A telefonomat félrerakva magam elé húztam a laptopomat, elindítottam rajta a zenét, majd kiropogtattam az ujjaimat, a billentyűzetre helyeztem a kezem, és nekiálltam a nyomozásnak. Először az Akvárium közösségi oldalaira mentem, és megnéztem az általuk feltöltött képeket. Ők az eseményről a hivatalos, profi fotós által készített felvételeket osztották meg, amik nagyrészt az együttesről készültek, vagy a közönség első sorainak tombolását örökítették meg. Egy-egy kép készült még a színpadról nézve a telt házas teremről, de ezen a felvételen a sok feltartott kéz mögött nem látszódtak a hátrébb állók, akárhogy nagyítottam, nem lehetett kivenni semmit. A képeken taggelve volt a fotós, úgyhogy rákattintottam, és megnéztem az Instáját, hátha nála több kép van. A taggelés egy huszonöt körüli, szőke, felnyírt hajú lány oldalára vezetett, aki egy nagyobjektíves fényképezőgéppel szerepelt a profilképén, munka közben. A posztjai mindegyike egy-egy akváriumos bulit örökített meg, amiből úgy tűnt, állandó fotósa a helynek, így könnyedén megtaláltam a múlt szombati koncertet, és végiglapoztam a feltöltött képeket. Ő más fotókat osztott meg a buliról, ráadásul máshonnan készítetteket, úgyhogy tüzetesen átnéztem, főként a galériáról lőtt felvételt, amin felülnézetből belátható volt az egész terem. Illetve, csak egy része, nem a teljes, mert a keverőpultnál megszakadt a kép. Még egy picit hátrébb kellett volna fotózni, és akkor rajta lett volna az a rész is, ahol az üzenet alapján Bálinték állhattak, de sajnos nem láttam tovább a kép szélénél, vége volt egy ponton. És hiába lapoztam tovább a posztot, nem volt meg a folytatása, így fújtatva bezártam a fotós Instáját, és visszamentem a szórakozóhelyére, hogy megnézzem a múlt szombati taggelt képeket, hátha a látogatók feltöltött fotói között találok valamit. A koncert idején, és még napokkal utána is bőven volt jelölés, én pedig alapos részletességgel mindegyiket átnéztem, külön-külön agyonnagyítva az összeset. Egy óra után már szinte immunis lettem a szórakozásra, annyi vidáman pózoló embert láttam a feltöltött képeken, miközben a fotók elején bulizók helyett végig a háttérben lévő részletekre fókuszáltam, Bálintot keresve. Merthogy abból indultam ki, ha megvan Bálint, akkor talán meglehet a nekem üzenetet küldő személy is. Tekintve, hogy a koncert ideje alatt egy helyiségben tartózkodtak múlt szombaton, ráadásul olyan távolságra, hogy le is tudta fotózni, nagy valószínűség szerint készülhetett olyan felvétel, amin mindketten szerepelnek. Én pedig, köszönhetően annak, hogy egész héten megfigyelést tartottam, elvileg felismertem volna, ha deákost látok egy képen vagy videón. De nem láttam. Akárhogy kerestem, nem találtam semmit. Mivel a fotó alapján Bálint (na meg a lány) hátrébb, inkább a terem végében álltak, bőven a keverőpult után, olyan felvételt próbáltam keresni, ami a küzdőtér hátsó harmadában készült, de ilyenből volt a legkevesebb, mert innen vagy mindenki szelfit lőtt, a színpadképpel maga mögött, vagy egyszerűen feltartotta a telefonját, és előremutatva készített videót a koncertről. Ezeken pedig a közönség is háttal állt, a zenekar irányába nézve. Egy-egy olyan felvételt láttam csak, amin valaki körbefordítja a feltartott telefonját, így mutatva meg az egész helyet. Az ilyen videókat rögtön lementettem, majd, amennyire csak tudtam, lassítottam, és extra szaggatott tempóban, kockáról kockára pásztáztam végig a tompa, bálnahangúvá vált felvételt, arra a pontra koncentrálva, amerre Bálint állhatott. Azt hiszem az egyik ilyen felvételen meg is találtam Bálintot, na meg a hozzá tartozó lányt is, de a sötétben készült, rossz minőségű, pixeles pillanatképeken csak a pólójuk színéből és ölelkező mozdulatukból tudtam beazonosítani őket. Amúgy ezt ismét nagyon jólesett látni, de mindegy. Megvoltak. Már csak azt kellett megtalálnom, aki a helyszínen észrevette őket, úgyhogy addig néztem hunyorogva a körülöttük lévőket, újra és újra megismételve a három másodpercessé lassított (eredetileg fél másodperces) videórészletet, amíg szinte összeakadt a szemem. Lehetetlenség volt bármit kivenni belőle. Ha volt is deákos a közelben, ez a felvétel alkalmatlan volt rá, hogy kiderüljön belőle. A fejemet megrázva zártam be végül, és áthúztam a kukába a mentett videót, majd tovább nézelődtem a feltöltött képek és videók között. Amikor végeztem az Instával, átmentem a TikTokra, és ott is rákerestem a koncertre.

Időközben anyu hazaért, úgyhogy kimentem köszönni neki, majd „sulis projektre” hivatkozva visszamentem a szobámba, és folytattam a kutakodást. Egy idő után a teljes koncertet többször végignéztem különböző szögből rögzítve, és minden számot legalább négyszer meghallgattam részleteiben, de még mindig nem találtam semmi kézzelfoghatót. Éppen egy újabb koncertrészletet néztem meg, már-már akaratlanul is dúdolva a betapadt dallamú számot, amikor jött egy értesítésem, miszerint kommenteltek a posztomra, úgyhogy átkattintottam az osztálycsoportra. Az egyik osztálytársam, Kíra válaszolt a bejegyzésemre, és a hozzászólására felvontam a szemöldököm. Ugyanis ezt írta:

„Roni, mi is lemaradtunk, de holnap is lesz koncert, gyere velünk”

Azonnal visszaírtam, hogy köszi, de engem kifejezetten az Akváriumban tartott érdekelt volna. Gondoltam ezzel kivédem, hogy félreértésből elhívjanak az együttes koncertjére, amire alapból egyébként nem mennék el. Erre Kíra ismét írt.

„Igen, értettem, azért mondom, hogy gyere velünk. Mert megint az Akváriumban lesz holnap. Megismétlik a múlt szombatit.”

Ezt olvasva már épp újra írni akartam, azonban a billentyűzet felett megállítottam a kezem a levegőben, és miközben kissé feljebb ültem, a számat beharapva átgondoltam a dolgokat. Mégpedig azt, hogy Flórával ellentétben nem én kerestem meg a rejtélyes profilt, hanem ő küldte az üzenetet. Tehát lehet, hogy teljesen véletlenül látta meg Bálintot, és gondolta, lefotózza, majd elküldi. Vagyis elképzelhető, hogy ő csak úgy ott volt a koncerten. Amiből tartanak egy másikat holnap. Ahol akkor van esély arra, hogy megint ott lesz, ha mondjuk annyira szereti a zenekart. Mi van, ha nem is Bálint vezet az üzenet küldőjéhez? Hanem maga a koncert?

„Oké, kösz, megyek holnap veletek” – írtam meg Kírának.

x 5 x

És tényleg elmentem a koncertre. Szombat este fél hétre kellett elkészülnöm, mert abban maradtunk a többiekkel, hogy, mivel nyolckor kezdődik a koncert, hétre odamegyünk a helyszínre. A gardróbszekrényem ajtaján lévő hosszú tükör előtt forgolódva megnéztem magam, és olyan „tiktokosan” hátraemeltem előbb az egyik, majd a másik lábamat, ellenőrizve, hogy a kétfajta cipő közül melyik passzol jobban a fekete farmer – fekete rövid ujjú top szettemhez, aminek egyhangúságát egy kis láncos válltáskával és hozzá passzoló övvel törtem meg. Végül a fekete sneaker mellett döntöttem, és átvettem a másik párját is, aztán a polchoz léptem, és kikerestem az ékszeres dobozból a fülbevalómat. A tükörhöz közelebb hajolva behelyeztem a fülembe, majd feltettem az órámat és a vékony láncomat is, aztán hátrálva ismét ellenőriztem, hogy festek, ezúttal már indulásra készen. A hajam alját laza hullámokba sütöttem, ami olyan hatást keltett, mintha természetesen lenne ilyen, sminknek pedig csak szemspirált, egy kis pirosítót, és némi folyékony rúzst tettem fel. Elég volt ez is, szeptember utolsó napján még kitartott a nyári barnaságom és az ebből adódó egészséges kinézet. A vénasszonyok nyarának enyhe estéje ellenére kivettem a dzsekimet a szekrényből, és kiléptem a szobámból, majd a nappali ajtajában megállva beköszöntem, egy pillanatra félbeszakítva a programot.

– Akkor én elmentem. Jó szórakozást – intettem, mire anyu a két kollégájától elnézést kérve felállt, és fejjel lefelé fordítva lerakta az asztalra a kezében fogott kártyalapokat.

– Jövök, egy pillanat – szólt, otthagyva a többieket az asztal körül, akik már akkor megnézték a kártyáit, amikor anyu még csak elindult felém. A jelenetet látva elfojtottam egy mosolyt, ahogy sietősen lelesték a lapjait, majd felém mutatták a szájuk elé rakott mutatóujjukat. Csak alig láthatóan biccentettem, és az ajtó felé indultam, anyuval a nyomomban. A „minden hónap utolsó szombatján játékeste” a válás óta hagyomány anyunál, azóta tartják, hogy apu lelépett, és ketten maradtunk. Ilyenkor két vagy három kolléganőjével együtt töltik a szombat estét valamelyiküknél, a program pedig társas vagy kártyázás, egymás és egy üveg bor társaságában. Ha valaki nem tudná, hogy lazulnak le az általános iskolai tanárok (azok, akiket én ismerek), így.

– Pontosan milyen koncert is lesz? – kísért ki anyu az előszobába.

– Ömm – köhintettem. – Egy alternatív rockegyüttes, nem hiszem, hogy ismered, még feltörekvők… – vontam meg a vállam. – De egész jók – tettem hozzá, mielőtt még gyanús lenne, hogy nem is szeretem őket.

– És Kíráékkal mész? – pontosított még egyszer, miközben nagyon jól tudta, hiszen minden részletet elmondtam korábban, amikor elkéredzkedtem.

– Igen, a két Kírával és Bogival – feleltem. – Négyen.

– Meddig tart?

– Hááát azt nem tudom. Nyolcra írják a kezdést, de abból fél kilencnél előbb biztosan nem lesz semmi. Olyan… Tíz körül van vége szerintem – számolgattam.

– Jó. Nem fogsz fázni? – nézett végig rajtam.

– Nem, viszek dzsekit – emeltem meg a kezemben fogott darabot, és a telefonomra érkezett üzenetre pillantottam. – Itt vannak. Megyek.

– Rendben. Vigyázzatok magatokra! És üzenj, ha bent vagytok a koncerten.

– Úgy lesz – ígértem meg.

– Jó szórakozást.

– Köszi. Nektek is – adtam egy puszit az arcára. – És Gabi megnézte a lapjaidat – súgtam oda halkan.

– Tudtam – sziszegte mérgesen, mire mosolyogva az ajtóhoz léptem és kitártam. A hűvös lépcsőházban visszhangzó léptekkel szaladtam le, és a kaput kilökve magam előtt kiléptem a házból.

– Sziasztok – köszöntem a lányoknak.

– Szia, Roni. Megvagy? – kérdezte az osztályunk egyik Kirája. Amelyik rövid i-vel írja a nevét.

– Meg. Mehetünk – szóltam.

– Szuper. Nem is tudtuk, hogy te is szereted a bandát. Tök új infó volt – jegyezte meg boldogan.

– Igen, nem sokan tudnak róla – bólogattam mosolyogva, magamban hozzátéve, hogy senki, beleértve engem is, majd mind a négyen elindultunk a járdán, libasorba rendeződve, hogy ne zavarjuk az esetlegesen szemből érkező gyalogosokat.

– A múlt hetiről csúnyán lecsúsztunk, pedig dupla koncertbeszámolót akartam írni róla a DeákONline-ra – mesélte Bogi menet közben. – Mindegy, majd megcsinálom a mai alapján, elvileg ugyanaz lesz a setlist is – tette hozzá.

Ezután a többiek a múlt heti koncert dallistájáról kezdtek beszélgetni, miközben átvágtunk az úttesten, és az Erzsébet tér felé tartva egyre több járókelővel, és éttermek meg pubok előtt kint cigizővel találtuk szemben magunkat. Szombat este lévén a belváros zsúfolt volt, a turisták és szórakozni vágyó társaságok ellepték a népszerű helyeket és környékeket, így kivédhetetlen volt, hogy négy bulizáshoz öltözött lányt ne szólítsanak le úgy kétméterenként minden nyelven is.

– No, no thanks – tette fel az egyik kezét Bogi, a mozdulattal is nyomatékosítva, hogy hagyják, miközben legelöl ment, és elhajtotta az egyik pub előtt ácsorgó angol srácokat, akik megkérdezték, hogy csatlakozunk-e hozzájuk.

A fiúk közt átsétálva egymás után haladtunk, és mivel nem fogadták el, hogy Bogi mindannyiunk nevében beszélt, külön-külön is megkérdeztek minket, amire csak a fejünket rázva reagáltunk, és egymás kezét fogva siettünk át libasorban az étterem előtti zsúfolt járdaszigeten. A magunk mögött hagyott fiúk a távozásunkat követően folytatták a beszélgetést egymással, mi pedig mentünk tovább az Akvárium felé. Nem csináltunk belőle gondot vagy ügyet, tudtuk, hogy kezeljük, ez egy olyan dolog, amire a szülők elsőként tanítják meg a gyereküket a belvárosban. Gondolom, minden lakóhelyen van egy „ne menj oda”, „ne csináld ezt” és „az kifejezetten tilos” intelem. Ilyen nálunk is van, méghozzá az ignoráld a beszólást, a részegeket, csak mondj nemet és haladj tovább, és soha ne állj le beszélgetni, kiváltképpen nyáron és hétvégén, amikor minden tele van bulituristákkal és bajt keresőkkel. Csak menj tovább. Ennek tudatában, és főként következményeképp a szemünk sem rebben ilyen esetben, hidegvérrel továbbmegyünk, magunk mögött hagyva mindent és mindenkit. Mint a legtöbbször, ez most is bevált, úgyhogy a zöld lámpa váltásakor átmentünk a zebrán, és az egyre nagyobb tömegben odasétáltunk az Akváriumhoz. A telefonunkat elővéve bemutattuk az e-jegyünket, majd megkaptuk a karszalagokat és beléptünk. Ekkor üzentem egyet anyunak, hogy megérkeztem, és ahogy láttam, az egyik Kíra is hasonlóképp tett (a hosszú í-s), a másik Kira és Bogi pedig addig a kis körünkben állva forgolódtak, és eltervezték, hogy legyen.

– Szerintem menjünk el mosdóba, és utána vegyünk inni – javasolta Bogi a sorrendet. Ezzel valamennyien egyetértettünk, úgyhogy bevonultunk a vécébe, ahol már a koncert előtt sorba kellett állnunk, előbb a fülkékhez, majd a csaphoz is, mert mindenki ott sminkelt a tükör előtt.

Kézmosás közben a tükörből néztem az arcokat, hátha megpillantok egy ismerőst, majd amikor kiértünk, a többieket is megkértem, hogy ha más deákost is látnak, szóljanak.

– Jó, ha többen vagyunk – magyaráztam meg.

– Igaz – értettek egyet, és bementünk a nagyterembe, ahol még viszonylag kevesen lézengtek. A színpad előtti sorok már megteltek, a legnagyobb rajongók már elfoglalták a legjobb helyeket, mások azonban még odakint voltak, vagy a teremben ácsorogtak és ráérősen beszélgettek. Az érkezésünkkor még alig voltak a terem végében lévő hátsó italpultnál, úgyhogy odamentünk, és rendeltünk.

– Sziasztok, mit adhatok? – kérdezte a pultos, a koncertkezdés előtt még normál hangon, mellőzve az ordítást és mutogatást.

Mivel külön fizettünk, és mind a négyen kártyával, egyesével adtuk le a rendelésünket. Először Bogi, aztán a hosszú í-s Kíra, majd a rövid i-s következett, aki épphogy csak kimondta, hogy mit kér, amikor mögülünk felhangzott valami próbának hangzó, elektromos gitárpengetés, mire mind megperdültünk a tengelyünk körül, és hátrafordultunk. A terem túlvégében, a színpadon egy gitáros tag állt meg a mikrofonállvány előtt, majd egy pillanatra rá a mögötte lévő dobos rászámolt, és ütni kezdte a hangszerét, amire a gitáros rácsatlakozott, és elkezdődött egy szám. A lányok izgatottan néztek össze, miközben többen, akik kintről meghallották a kezdést, berontva a terembe elrohantak mellettünk, egyenesen a színpad felé.

– Ez már az előzenekar – ujjongott Bogi. – Basszus, gyorsan, gyorsan – csapkodta meg a pultot, amin belül a felszolgáló nekünk háttal állva éppen Kira italát készítette. A hangzavarban semmit nem hallott a türelmetlenkedésből. – Gyerünk már, nekem erről cikket kell írnom – olvastam le a szájáról a bosszankodást. Bogi egy „mi lesz már?” mozdulattal fordította felfelé a szabad tenyerét, folyamatosan a színpad felé biccentgetve. – Mindjárt – tátogta idegesen Kira, majd kérdőn a pult felé pillantott, ahol a pultos éppen lerakta elé az italt.

– Még valamit? – kiabálta.

– Nem, köszönöm – üvöltött vissza, és már nyomta is a kártyáját a terminálhoz, majd abban a másodpercben, ahogy sikeres tranzakciót jelzett a gép, felkapta a poharát, és Bogival és Kírával együtt megindult a színpad felé igyekvőkkel. Két lépés után, mintha csak eszükbe jutott volna valami, mindannyian visszafordultak felém.

– Roni…?

– Menjetek csak, majd jövök utánatok – kiabáltam túl a hangzavart egy legyintés kíséretében, egyrészt, mert tudtam, hogy mennyire akarnak már menni a színpad elé, másrészt pedig… Nekem eszem ágában sem volt velük tartani, tekintve, hogy onnan semmit nem látnék a közönségből. Merthogy én a tömeggel ellentétben nem a zenekar miatt jöttem. Hanem a rajongók miatt. Pontosabban egy miatt. Akit meg akartam találni.

A többiek egy másodperc alatt eltűntek a terem első felében, ahol elvegyültek a közönség között, én pedig a pultnál állva, ahol szintén egyre többen lettek körülöttem, félig kiabálva, félig pedig mutogatva rendeltem a pultostól, aki bólintva lehajolt, és kivett egyet a kért üdítőből, majd a koncertek biztonsági szabályzata értelmében kitöltötte előttem egy pohárba, és úgy adta át. A kártyámat a terminálhoz érintve kivettem egy papír szívószálat a pultra kirakott tartóból, majd mosolyogva bólintottam egyet a pultosnak, amikor letépte a kiadott blokkot, így jelezve, hogy végeztünk, és már el is fordult a mellettem állóhoz, miközben én a hangzavarban a poharammal a kezemben félreálltam egy olyan helyre, ahonnan jó volt a rálátás a terembe vezető ajtóra. A kettesével, hármasával, vagy nagyobb csoportokban érkezők a színpadon lévő előzenekaros koncert láttán vagy előrefurakodtak az egyelőre hézagosan álló közönség között, vagy megálltak mögöttük, amitől nagyon rövid időn belül a keverőpultig nőtt a tömeg. A szívószálat a számhoz nyomva nézelődtem, fél karral átölelve magam, a kezemben a telefont szorítva, ami egyszer csak rezgett egyet. A koncerttömeg mögött állva a váratlan értesítésre összehúztam a szemem, és átfuttattam a tekintetem a körülöttem lévőkön, különösképpen azokat fürkészve, akiknek telefon volt a kezükben (vagyis minden második ember), aztán a szívószálam végét harapdálva gyanakodva lepillantottam a telefonra, hogy megnézzem, ki írt. Talán a kissé megszállott nyomozásom okán, de azt hittem, a rejtélyes profiltól kaptam üzenetet, valami olyasmi szöveggel, hogy álljak le, úgyhogy a fejemet rázva megkönnyebbülten nevettem el magam, amikor láttam, hogy Kira írt rám. Azt kérdezte, hol vagyok, mert ők a második sorig jutottak. Visszaírtam, hogy hátul ragadtam, amire láttam, hogy azonnal ír valamit.

„Visszamegy valamelyikünk érted”

Ahogy elolvastam, ösztönösen megráztam a fejem, és már üzentem is, hogy nem kell, jó itt nekem, maradjanak a helyükön, ha már sikerült annyira előre kerülniük. Erre még egyszer megkérdezte, hogy biztos-e, de megerősítettem, hogy igen, és hozzátettem, hogy jobb is itt hátul, mert nincs akkora tömeg. Ezzel sikerült meggyőznöm, mert erre nem írt, csak beszívezte, úgyhogy visszazártam a tenyerembe a telefonom, és tovább figyeltem az érkezőket, ismerős után kutatva. Az előzenekar éppen végzett, és mérsékelt taps kíséretében lement a színpadról, a közönség pedig rázendített a fő zenekar nevének skandálására, amit hallva az előtérből már az is bejött a terembe, aki eddig végig odakint állt. Ekkor kellett igazán figyelnem, mert kezdtünk sűrűn lenni, a teremben már előttem is meg-megálltak az emberek, ezért jobbra-balra döntöttem a fejem, a hézagok között lesve a bejáratot, amin folyamatosan tódult be a koncertközönség. Az ismeretlen arcok között kapkodva a tekintetem feszülten figyeltem az érkező társaságokat, hátha megpillantok egy deákost. És akkor megtörtént. Megláttam valakit a suliból.

– Nem létezik… – motyogtam magam elé hangtalanul a tömeg skandálása közepette, és a tekintetemmel követtem az ismerőst, aki egyenesen a pulthoz ment és beállt az addigra már kisebb tumultussá alakult rendszertelen sorba. Én pedig abban a pillanatban elindultam felé, és a kusza gondolataim kereszttüzében álltam meg előtte kíváncsian, majd amikor észrevett maga mellett, a hangzavarban kiabálva ráköszöntem.

– Üdv, tanárnő – intettem, mire a társadalomismeret-tanárom meglepetten nézett rám, úgy, mint aki nem számított arra, hogy találkozunk. Mondjuk, ezzel kapcsolatban én is hasonlóan éreztem.

– Roni – köszöntött kedvesen. – Hát te? – kérdezte.

– Én csak… – mutattam körbe. – Jöttem a koncertre – kiabáltam.

– Egyedül? – üvöltötte, felmérve, hogy nincs körülöttem senki.

– Nem, nem – ingattam a fejem. – A többiek elöl vannak. Valahol ott – mutattam hanyagul a színpad felé. – És a tanárnő? – érdeklődtem, és tettem vele együtt egy lépést a pult felé, ahonnan egy nagyobb társaság távozásával felszabadult a hely, miközben próbáltam a viselkedését vizsgálva megfejteni, hogy vajon elképzelhető-e, hogy ő a kép küldője. Engem harmadik éve tanít, de nem mondhatnám szorosnak, vagy akár bizalminak a kapcsolatunkat, olyan, mint bármelyik szaktanárral. Jön, leadja az órát, és elmegy. Azt sem hinném, hogy tudott arról, hogy Bálinttal alakulni kezdtek köztünk a dolgok. De ha tudott is róla, és esetleg meglátta, hogy más lánnyal is kavar, arra biztosan nem gondolnék, hogy a tanárnő ezt egy titkos profil keretein belül közölné velem, és nem félrehív az egyik óra végén, és egyszerűen elmondja.

– Eljöttem pár barátommal – mondta az egyik irányba mutatva, ahol egy harmincöt körüli tagokból álló társaság várt rá.

– Múlt héten is voltak? – érdeklődtem a lehető legközömbösebben, és mivel tudtam, hogy ez a mindent eldöntő pillanat, fürkészőn néztem az arcát, hátha elárulja magát.

– Nem, osztálykirándultunk a kilencedikeseimmel – felelte legyintve, amire egy csalódott „jaaa értem!” biccentéssel reagáltam. A tanárnő azt hihette, hogy azt sajnálom, lemaradtak az előzőről, de igazából azt sajnáltam, hogy ezzel a sziklaszilárd alibivel biztosra vehettem, amit addig csak kilencvenkilenc százalékban sejtettem. Hogy nem ő küldte a képet. Nyilván erre eleve kevés esélyt adtam, de mint egyetlen deákos ismerőst a koncerten, kénytelen voltam lehetséges elkövetőként kezelni, amíg be nem bizonyosodott az ellenkezője. Ami elég hamar megtörtént, az osztálykirándulásos kibúvóval. A pultos kiabálva kérte a soron következőt, mire a tanárnő érdeklődve rám pillantott.