A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jean Hanff Korelitz: The Sequel

Celadon Books, New York, 2024

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © 2024 by Jean Hanff Korelitz

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2025

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-806-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Velünk kezdődik

MÁSODIK FEJEZET

Ready Player Two

HARMADIK FEJEZET

Újabb városi mesék

NEGYEDIK FEJEZET

Az ígéret

ÖTÖDIK FEJEZET

Tánc a holtakért

HATODIK FEJEZET

Időről időre

HETEDIK FEJEZET

Rossz hír

NYOLCADIK FEJEZET

Találj rám!

KILENCEDIK FEJEZET

Örökké nyugtalanul

TIZEDIK FEJEZET

Fiatalurak

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A fiú

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Végső győzelem

TIZENHARMADIK FEJEZET

Mindenki bolondja

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Egy jó fordulat

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Pap, katona, kondás

MÁSODIK RÉSZ

TIZENHATODIK FEJEZET

Napszállta

TIZENHETEDIK FEJEZET

Ripley a mélyben

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Vagy-vagy

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Álom doktor

HUSZADIK FEJEZET

Záróra

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Visszanyert paradicsom

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

A függetlenség napja

HUSZONHARMADIK FEJEZET

A boszorkány fia

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Testamentumok

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Alice Tükörországban

HARMADIK RÉSZ

HUSZONHATODIK FEJEZET

A bizonyítás terhe

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Mentsd meg az életed

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Holtaknak menete

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Az új név története

HARMINCADIK FEJEZET

A nőstény ördög halála

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Bármi megtörténhet

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

FEJEZETCÍMEK

A SZERZŐRŐL

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Burton I. Korelitznek

Minden regény folytatás.

MICHAEL CHABON

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Velünk kezdődik

Mindenekelőtt nem is volt olyan nehéz. Ahogy az a sok író viselkedik, szüntelenül és drámaian, akik akár négykézláb is lemásznának a bányába, foguk közé műanyag kanalat szorítva, hogy gyémántot fejtsenek, vagy szügyig gázolnának a trutyiban, hogy megkeressék, hol szivárog a szennyvízelvezető rendszer, vagy égő házakba rohannának be huszonhárom kilónyi felszereléssel a hátukon. De ez a nyavalygás amiatt, hogy pusztán le kell ülniük egy íróasztalhoz, vagy ne adj isten, ledőlniük egy kanapéra, hogy… írjanak?

Nem olyan nehéz az. Ami azt illeti, egyáltalán nem nehéz.

Ő persze páholyból nézte végig, ahogy a néhai férje megírja utolsó regényét, amelyet túlságosan-is-rövid házasságuk hónapjai alatt alkotott – vagy legalábbis akkor fejezett be. A férfi előző regényének, az elsöprő sikerű Puskának az egyszemélyes mesterkurzusát is kijárta. Igaz, a regény voltaképpeni megírása megelőzte a megismerkedésüket, de így is rendkívül árnyalt tudásra tett szert annak a nem mindennapi könyvnek a keletkezésével és azzal kapcsolatban, hogy sajátos módon miként ötvözi a fikciót (a férfiét) a valósággal (az övével). Ez tehát segített.

Még valami, ami segített? Egyetemesen elfogadott igazság, hogy ügynököt, majd kiadót találni olyan tűzkarika, amellyel mindenkinek szembesülnie kell, aki regényt írt, ő maga azonban kivételt képezett ez alól a konkrét tortúra alól. Mivel ő máris valaki volt – megboldogult férje hagyatékának kezelője, aki kizárólagos felügyeletet gyakorolt a roppant értékes irodalmi tulajdon fölött –, neki soha nem kellett térdre borulnia a Literary Market Place oltára előtt! Egyszerűen átléphetett azokon a tűzkarikákon a hatékony, rangos képviselet és a kiadói tapasztalatok Rolls-Royce-a felé, hála Matildának (néhai férje ügynökének) és Wendynek (a szerkesztőjének), ennek a két nőnek, akik történetesen éppen a maguk szakmájának a csúcsán álltak. (Ezt nem csupán a saját benyomásai révén tudta, de empirikusan is; valami elégedetlen író azzal állt bosszút a kiadói monde-on, hogy a weboldalán a csúcstól a béka fenekéig rangsorolta az összes szerkesztőt és ügynököt – az e-mail-címüket is közzétéve! –, és még akik őt máskülönben háborodottnak tartották, azok is elismerték, hogy ez ügyben helytálló a megítélése.) Matilda és Wendy megszerzése felbecsülhetetlen előnyt jelentett; ez a két nő mindent tudott, amit a könyvekről tudni lehet, nem csupán azt, hogy miként lehet őket feljavítani, de azt is, hogy miként lehet őket eladni, márpedig ő személy szerint zéró érdeklődést mutatott egy regény megírása iránt, ha az nem fog olyan jól fogyni, mint az a másik, amelyet névleg az ő néhai férje, Jake Bonner írt. (Bár némi be nem vallott segítséggel.)

Eleinte ugyanúgy nem állt szándékában regényt írni, mint, mondjuk, divatmárkát kreálni, vagy DJ-karriert kezdeni. Persze olvasott könyveket. Mindig is olvasott. De úgy olvasta őket, ahogy a zöldségesnél bevásárolt, ugyanazzal a gyakorlatiassággal, és (egészen a közelmúltig!) a kiadásokat szem előtt tartva. Éveken át heti három-négy könyvet olvasott egy seattle-i nőgyűlölő helyi rádióműsorának producereként végzett munkájához, közben lelkiismeretesen jegyzetelt, és kimazsolázta a legszenzációsabb idézeteket, hogy Randyt, a főnökét kikupálja, és úgy tudjon megszólalni, mint aki akár csak minimálisan is felkészült az interjúira: politikusok memoárjait, sportolók memoárjait, celebmemoárokat, megtörtént bűneseteket, helybeli séfek szakácskönyveit és igen, hébe-hóba egy-egy regényt is, de csak ha valami tévéműsorhoz kapcsolódott, vagy Seattle-höz volt köze. Egy olyan könyörtelen büfé könyveinek elolvasása, megemésztése és szelektív módon való felöklendezése képezte folytonosan erőltetett étrendjét, amelynek a kínálatát magának Randynek nem állt szándékában elolvasni.

Az egyik ilyen ritka regény szerzője Jacob Finch Bonner volt, aki a találó Puska címet viselő, eget verő bestsellerével keresztülcsörtetett Seattle-ön, hogy a város legrangosabb irodalmi rendezvényén lépjen fel. Ő keményen lobbizott azért, hogy a férfi bekerüljön a műsorba, és a szokásos alapossággal készítette fel Randyt az interjúra – nem mintha számított volna, lévén Randy az, aki –, vagy talán még annál is alaposabban. Pár hónap múlva a rádióállomást is, a nyugati partot is otthagyta, hogy az irodalmi házastárs és özvegy szerepébe emelkedjen.

Matilda és Wendy nem csupán annak a fajta sikernek a kapuját őrizte, amelyről az írók mindenütt ábrándoznak; képesek voltak rá, hogy egy illető írását konkrétan önmaga jobb verziójává formálják át, amihez valódi szakértelem kell, ezt ő is elismeri, és a maga részéről tiszteletben tartja. Neki viszont semmi köze hozzá. Ő maga sosem törekedett rá, hogy akár csak egy üdvözlőkártyát is írjon. Neki magának nem állt szándékában, hogy valaha is Jake nyomdokaiba lépjen az irodalmi csábításnak azon a bizonyos kerti ösvényén, a tetszésnyilvánítás halk morajától kísérve. Hál’ istennek egyáltalán nem vágyott arra a szolgai imádatra, amely után a néhai férjéhez hasonlók olyan nyilvánvalóan áhítoznak, és amelyet végül sikerült is elérnie. Ők voltak azok, akik a Jake részvételével megtartott rendezvény után a könyvét szorongatva araszoltak a dedikálóasztal felé, és remegő hangon kijelentették: „Ön… a… kedvenc… regényíróm”. Neki egyetlen olyan regényíró sem jutott az eszébe, akinek a kedvéért keresztülbumlizna a városon, hogy meghallgassa. Nem tudott olyan regényíróról, akinek türelmetlenül várná a következő könyvét, vagy akinek a regénye annyira érdekelné, hogy örökre megtartsa, vagy akivel dedikáltatni szeretné a regényét.

Na, jó, talán Marilynne Robinsonnal a Háztartást. De csak külön bejáratú, privát viccként.

Még a roppant tehetségtelen regényíróknak is kell hogy legyen elhivatottságuk, gondolta ő. Hinniük kell benne, hogy elég jól fognak írni ahhoz, hogy egyáltalán megpróbálkozzanak az írással, nem igaz? Mert ez nem olyasmi, amit hirtelen felindulásból követ el az ember, mint például azt, hogy elkészíti a csokicsipszes zacskón lévő receptet, vagy hogy egy színes csíkot fest a hajába. Ő volt az első, aki kimondta, hogy benne nincs meg ez az elhivatottság. Akár még azt is beismerte volna, hogy soha semmiféle elhivatottságot nem érzett, mivel gyerekkora óta egyetlen dologra vágyott következetesen, mégpedig arra, hogy egyszerűen csak hagyják békén, és csak most, a negyvenet betöltve (többé-kevésbé), és néhai férje irodalmi hagyatékával kipárnázva került hozzá elérhető közelségbe. Végre-valahára.

Őszintén szólva soha nem is tette volna meg, ha valami nem csúszik ki a száján gondolkodás nélkül egy interjúban, amelyet ugyanabban az irodalmi műsorsorozatban adott Seattle-ben, a fogadott szülővárosában, amikor is egy Candy nevű rámenős picsa azt kérdezte tőle vagy ezer ember előtt, hogy mit gondol, most mihez fog kezdeni.

Most, azaz: miután befejezte a férjének ezt a nyilvános gyászolását.

Most, azaz: miután alapjában véve már újra a saját boldogságát keresi.

És hallotta magát, amint azt válaszolja, azon gondolkodik, hogy ő is megírja a maga regényét.

Azonnali helyeslés. Dörgő taps és Hajrá, csajszi! meg Imádom! kórusok. Nem is volt vele semmi baj, nem utálta a dolgot, úgyhogy – nem teljesen észszerűtlenül – szokásává vált, hogy a későbbi interjúkban megismételje a kijelentést, miközben a többé már nem elérhető férje képviseletében és utolsó regényét népszerűsítve beutazta az országot és a világot.

– Mik a tervei? – kérdezte szakmai együttérzéssel egy könyvblogger a Miami Könyvvásáron.

– Gondolkozott már azon, hogy most mihez fog kezdeni? – kérdezte az Amazon egyik szerkesztőségének az igazgatója.

– Tudom, hogy nehéz elképzelni, mi lesz a gyász után, amelyet jelen pillanatban érez – mondta Clevelandben egy fagyos arcú nő a reggeli tévéműsorban –, de azt is tudom, mindannyian azon tanakodunk, hogy most mihez fog kezdeni.

Ami azt illeti, azon gondolkodom, hogy írok egy regényt…

Akárhová ment, mindenütt ugyanolyan hathatósan törte meg a jeget: könnybe lábadt szemek, élénk mosolyok, egyetemes támogatás. Milyen bátor, hogy művészetbe fojtja a szíve fájdalmát! Hogy félelem nélkül utat tör magának ugyanarra a Parnasszusra, amelyet a néhai férje is megmászott! Jól teszi!

Nos, semmi kifogása sem volt a nyílt és szabadon áramló jóakarat ellen. Sokkal könnyebb, ha csodálják az embert, mint ha ócsárolják, szóval miért is ne? És az is jót tett, hogy soha senki nem célzott rá: már korábban is elhangzott ez a nagy reveláció. Hallom, regényt ír! Hogy halad vele? Mikor számíthatunk rá? De még csak az sem: Miről szól?

Még jó, merthogy nem szól semmiről, és egyáltalán nem halad vele, és ne is számítsanak rá… mert nem létezik. Gertrude Stein elhíresült mondása szerint ott nincs ott, és mégis, ennek a mitikus regénynek már a puszta említése is tapshullámok tetején segítette ki az egy éven át húzódó kimerítő irodalmi fellépésekből. És a taps – ezt érdemes megjegyezni – nem Jake-nek és a mentális zavarokkal való tragikus küzdelmének, sem pedig a pletykák szerinti (valószínűleg valami sikertelen, irigy író által elkövetett!) zaklatásának szólt, és nem is a szomorú posztumusz regényének. Hanem neki.

Nem ő lett volna, ha zavarja egy ilyen harmatos kifogás, és nem is zavarta, arra viszont kíváncsi lett volna, hogy vajon lehet-e távlata mindennek a meleg, pihe-puha pozitivitásnak. Lenne odakint valami ketyegő óra, amelyet arra az időre állítottak be, amikor majd huszadszor, ötvenedszer vagy századszor említi a fiktív(!) regényét? Valami jövendőbeli interjúkészítő, visszatérve Jacob Finch Bonner tragikus sztorijára és arra a sikerre, amelyet a rengeteg kemény munka után alig tudott kiélvezni, vajon felteszi végül a kérdést az özvegyének, hogy mi lett azzal a regénnyel, amelyet állítólag ő maga írt?

Gyanította, hogy senki sem fogja föltenni. Még ha az ő ködös elképzelése meg is maradt valakinek az emlékezetében vagy valami hírlapi profilban, egyszerűen nem azt fogja-e mindenki feltételezni, hogy a kérdéses ambiciózus fikció meg nem jelenése csakis azt jelentheti, hogy akárcsak sokan mások, ő sem ütötte meg a mértéket, amikor arra került a sor, hogy konkrétan papírra vesse a dolgot? Igen, még ő, egy ilyen tehetséges író özvegye, mindazzal együtt, amit tőle tanulhatott, az ő teljesen nyilvános, szépirodalmi ihletésű személyes tragédiája mellett – egy öngyilkos író házastársa! – sem tudott elég jó regényt, vagy egyáltalán bármilyen regényt produkálni. Pontosan ugyanez történt egy csomó emberrel, akik annyi mindennel megpróbálkoztak, nem igaz? Valaki azt mondja, hogy le fog fogyni öt kilót, vagy leszokik a dohányzásról, vagy megírja azt a regényt, és mégis kiszúrjuk, hogy a kuka mellett suttyomban elszív egy cigit, vagy – még ilyet – kövérebb, mint valaha! És egyszerűen azt gondoljuk: Aha. És itt a vége. Igazából soha senki nem konfrontálódik azzal, akinek nem sikerül elérnie azt, amit szinte bizonyosan soha nem is fog elérni. Konkrétan soha senki nem mond ilyet: Na, és mi lett azzal a terveddel?

És különben is, igazából kinek kellett az, hogy ő regényt írjon? A világ zsúfolásig van olyanokkal, akik állítólag a regényüket írják. Jake-nek minden fellépésén nekiestek olyanok, akik azt írták, vagy azt állították, hogy azt írják, vagy egy napon meg akarták írni, vagy megírnák, ha lenne rá idejük, vagy ha valaki gondoskodna a gyerekekről, ha a szülei vagy a házastársa támogatnák, akik hisznek benne vagy a saját szobában, vagy ha valami rémes rokon, exházastárs vagy volt kolléga már halott lenne, és nem élné meg, hogy kifogásoljon egy olyan könyvet, amely szegről-végről róla lenne mintázva, és még akár be is perelhetné a szerzőjét! És ők még csak azok, akik papírra sem vetették a szavakat; mi van azokkal, akik viszont igen? Ebben a szent minutumban vajon konkrétan hányan írják ténylegesen a regényüket, és beszélnek (bosszantóan) róla, hogy írják a regényüket, és panaszolják (még bosszantóbb módon), hogy a regényüket írják? Nagyon sokan! De vajon ezek közül a regények közül igazából hány fog eljutni a célvonalig? És azok közül, amelyek eljutnak, vajon hány lesz valamennyire is jó? A valamennyire is jók közül vajon hány talál magának ügynököt, és azok közül, amelyeknek van ügynöke, hány jut el a kiadókhoz? Aztán pedig azok közül, amelyek megjelennek, vajon hány kelti fel valaha is az emberi populáció azon értékes szeletének a figyelmét, amelynek tagjai valóban olvasnak regényeket? Néha, amikor Jake özvegyének és végakarata végrehajtójának (meg örökösének) dolgában a könyvesboltokat járta, meg-megállt az Új Szépirodalmi Művek szekciója előtt, és csak tátotta rá a szájukat, miközben az aktuális hét új megjelenései a reflektorfényben töltött röpke pillanatukat élvezték. Mindegyikük olyan mű volt, amelyet befejeztek, átdolgoztak, benyújtottak, eladtak, megszerkesztettek, megterveztek, kész könyvet készítettek belőle, és az olvasóközönség elé vitték. Gyanította, hogy némelyikük jobb a többinél. Egypár talán annyira jó, hogy még a néhai férje kelletlen helyeslését (talán még irigységét) is kiváltaná, aki felismerte a jól megírt, veretes szépirodalmat, ha szembejött vele. De az itteni sok közül melyik az a néhány? Természetesen nem volt rá ideje, hogy ezt kiderítse. És hogy őszinték legyünk, kedve sem volt hozzá.

Mindenesetre egy-két héten belül az összes eltűnik majd – a nem-jók, a versenyképesek, de középszerűek, még az a néhány is, amely esetleg tényleg kivételes lehet –, és az Új Szépirodalmi Művek szekcióját egyéb új regények fogják megtölteni. Újabb új regények. Úgyhogy kit érdekel?

Matilda, az ügynök volt az, aki belegázolt ebbe az egész bizonytalanságba, direkt módon célozgatott az állítólag-íródó regényre (Ez neki újdonság! De el van ragadtatva!), és azt javasolta, hogy jelentkezzen valamelyik művészkolóniába – nem ténylegesen, inkább csak formálisan jelentkezzen, mivel Matilda egyik szerzője a felvételi bizottság tagja, aki előnyben részesíthetné egy saját regénnyel próbálkozó, ünnepelt irodalmi özvegy speciális körülményeit. Ő maga még sosem hallott ezekről a kolóniákról, még megboldogult férjétől sem, és ezt igen érdekesnek találta. Jake vajon azért nem beszélt soha róluk, mert soha egyikbe sem fogadták be, sem fiatal íróként (nem eléggé ígéretes?), sem később, veszettül sikeresként (túl sikeres ahhoz, hogy rezidenciát érdemeljen, amikor olyan sok odakint a küszködő író!). Meglepődött, amikor megtudta, hogy egy tucatnyi vagy még több ilyen hely rejtőzik vidéki zugokban szerte az országban, New Englandtől – döbbenetes módon – a Washington állambeli Whidbey Islandig, ahol a seattle-i évei alatt számos tiltott hétvégét töltött a főnökével. És úgy látszik, Matilda szerint legalábbis, ezek mindegyike szíves örömest vendégül látná őt, támogatandó az elméletileg általa írott elméleti regényt.

A kolónia, ahová benyújtotta (helyesebben Matilda benyújtotta) a rezidencia iránti kérelmét, egy New England-i városban működött, amely nem sokban különbözött attól, ahol felnőtt, és az otthonból, valamint egy tizenkilencedik századi zeneszerző tágas birtokaiból állt. Abban a főépületben kapott szobát, ahol reggelihez és vacsorához gyűltek össze az írók (meg a művészek és a zeneszerzők), és a Piroska és a farkasba illő kis faházat egy tűlevélszőnyeggel borított ösvény végén, ahová minden reggel elzarándokolt, csak az ő esetében az élelemmel teli kosarat egy férfi szállította neki ebédidőben, és óvatosan letette a hátsó verandára, majd elhajtott. A kosár zsírpapírba csomagolt szendvicseket, egy almát és egy sütit tartalmazott. A faház belül rusztikus és kopár volt, egy vendégkönyvvel azoknak az íróknak a bejegyzéseivel, akik itt dolgoztak, egy hintaszékkel, egy tűzhellyel és egy keskeny ággyal, amelyre lefeküdt, és a szarufákon csüngő pókhálókat bámulta: kiürülten, zavartalanul, enyhe kíváncsisággal az iránt, hogy mit is kéne kezdenie magával.

A hely legfőbb szabálya az volt, hogy senkinek sem szabad megzavarnia egy művészt munka közben (akármelyikük a „Kubla kán”-nal viaskodhat!), így aztán egy-egy alkalommal órákig teljesen egyedül maradt. Az volt ám a luxus. Akkor már hónapok óta úton volt, és Jake posztumusz regényéről hablatyolt (és még gyakrabban: a tragikus, idő előtti haláláról), és már a hányingerig rosszul volt a többi embertől. Az a sok aggódás, az a sok gyászolással fölérő személyes kínálkozás (anyám, apám, fivérem, nővérem, és a férjem is!), amely valahogy mind arra szolgált, hogy ezeket az idegeneket magához láncolja. A kolóniában eltöltött első egy-két nap után, amikor megértette, hogy egy-egy alkalommal pazar órákon át senki sem fogja zavarni, elengedte magát.

Persze nem a „Kubla kán”-t írta. Semmit sem írt, abban a kis faházban töltött első héten legalábbis nem. A napot azzal töltötte, hogy az ágytól a hintaszékhez ment, begyújtott (tavasz volt, de még nagyon hideg), táplálta a tüzet, délutánonként pedig szunyókált. Kellőképpen nagyra értékelte a mozdulatlanságot, a meleget és azt a tényt, hogy a mobiltelefonja itt rémes fogadtatásban részesült. Egy nap alatt elolvasta annak az amerikai komponistának az életrajzát, akinek az otthonában lakott, délutánonként pedig néhányszor körbeautózta New Hampshire déli részét. Amikor leszállt az este, visszatért a főépület étkezőjébe, és kolóniabeli társai színlelt szerénykedését hallgatta, akik jobb szerették nem kerek perec kijelenteni, hogy milyen fontosnak érzik magukat. Vacsora után hébe-hóba művészek meséltek a kolónia területén másfelé készülő szobrokról, kompozíciókról vagy előadó-művészeti megbízatásokról. A férfiak közül ketten – egy agresszíven atonális zeneszerző és egy metafikcióban utazó író – szemlátomást viszonyt folytattak egymással, amelynek az egyikük házastársának meglepetésszerű látogatása vetett hirtelen véget, ezt követően pedig mérgező keserűség telepedett közéjük, és szétáradt a nagyobb csoportra is. Egy hallgatag idősebb nő, aki nyilván a költészetéről volt ismert, távozott, és a helyére egy vadóc fiatalember érkezett, aki a vacsorákat az alig elfojtott ellenségeskedés küzdőterévé változtatta.

Egy este az egyik ott lakó regényíró vacsora utáni felolvasást tartott egy különálló épületben, ahol a kolónia korábbi lakóinak művei egyesültek a birtok eredeti tulajdonosának megmaradt könyvtárával. Ő egy fotelben ült, miközben a férfi bánatos jellemzést olvasott fel egy tanyaházról, amely recsegve-ropogva állta az iowai telet. Haláli volt, és ő unalmában csak arra tudott koncentrálni, hogy a saját arckifejezésén a tőle telhető legátszellemültebb érdeklődés tükröződjék. Ennek az illetőnek a doktori diplomáján még alig száradt meg a tinta, és frissen aláírt szerződése volt a Knopffal az első regényére, amelynek ez a vérszegény próza a nyitófejezetét alkotta. Miután befejezte, udvarias kérdések hangzottak el: Egy regényíró hogyan önti szavakba a vizuális benyomásokat? Milyen hatással volt a hely a munkájára? Egy írónak mennyire szabad azonosulnia a nemi perspektíva gondolatával?

Ő ezt sem nagyon kísérte figyelemmel, ezért durván tolakodónak érezte, amikor a regényíró az egyik ilyen kérdést továbbpasszolta neki.

– Hogyan fest ez a többi írónknál? Nem akarok maga helyett beszélni.

A férfi egyenesen őrá nézett.

Mi fest hogyan?

– Ó – mondta felserkenve. – Nem biztos, hogy tudok válaszolni. Nagyon új még nekem ez az egész. Mármint az írás.

Már mindenki őt nézte. Egytől egyig.

– Úgy érti – mondta a harcias fiatalember –, hogy eddig még sosem írt?

– Még nem publikáltam – helyesbített, és remélte, hogy ennyi elég lesz.

Az illető rámeredt.

– Ide hogy került be? Vannak barátaim, akiket évről évre elutasítanak. Nekik vannak könyveik.

Senki sem szólalt meg.

– Nos – mondta valaki egy nagyon kínos pillanat múlva –, ez nem csupán a publikációkról szól. Hanem a tehetségről.

A három hosszú, vézna hajfonatot viselő egyik előadóművész ekkor a könyökével oldalba bökte a sértődött illetőt, és pusmogni kezdett a fülébe.

– Vagy úgy – mondta a már-nem-is-annyira-sértődött illető. – Értem már.

Mit ért?, gondolta Anna, de persze tudta ő. Tudta, hogy számukra, az igazi művészek számára ő se több, se kevesebb, mint egy különleges eset, egy irodalmi özvegy, akinek a kedvében jár valaki, akinek több esze is lehetett volna. Ezért nyilván nem jár neki csodálat. De sajnálni sem kell, sem különleges bánásmódban részesíteni, és pláne nem kell őt érdemtelenül csak azért bejuttatni a művészetnek ebbe a templomába, ahová lehetetlenség bekerülni, mert a próbálkozása, hogy megírja a nem létező regényét, nyilvánvalóan nagyon nemes és üdvözítő cselekedet! És ráadásul: nagyon feminista!

Hát, jó. Vette az adást, de akkor is, ő miért ne lehetne ugyanolyan jó író, mint a halott férje, aki olyan korán hagyta ott az irodalmat, még jóval azelőtt, hogy a számos elvileg remekművét megírta volna? És akkor mi van, ha ő, az özvegy nemes irodalmi törekvése közben számtalan „igazi” írót félresöpört az útjából? Lehet, hogy ez a bizonyos feldühödött író, vagy az érdemdús barátai lemaradtak az erdei faházról meg a küszöbre helyezett piknikkosárról, de van-e bármelyiküknek is halvány fogalma arról, hogy neki mit kellett elviselnie csak azért, hogy ide kerülhessen? Melyik pozőrnek van akár csak egy fikarcnyi joga is arra, hogy ítéletet mondjon fölötte?

Nyilvánvaló, hogy egyiküknek sincs. Ennek az iowai szerzőcskének a havas prérin recsegő-ropogó házával? A másik szerzőnek, aki a köldöknéző „metafikcióját” írja? Az újonnan jött illetőnek, aki nyilván a Rozsdaövezet valamelyik haldokló városának, egy közelmúltbeli licitháború tárgyának a darabokra hullását írja ezer oldalon át?

Lehet, hogy ő nem sokat tud a szépirodalomról, de azt tudja, hogy egyikük könyvének az elolvasása sem érdekli.

Taps csattant. Az irodalmi esemény, hála az égnek, véget ért. A terem túlsó végében valaki palackot bontott, és kiügyeskedte a műanyag poharakat a nejlonhurkából. Az előadó-művésznő kiosont az éjszakába, hogy visszatérjen a stúdiójába. Az egyik zeneszerző agresszív flörtölésbe kezdett egy Brooklynból jött sápatag, fiatal költővel. Az írók egytől egyig nagy ívben elkerülték őt, vagy azért, mert kínosan érezték magukat miatta, vagy mert helyette is röstellték magukat. Ezt nem tudta, de nem is érdekelte. Nevetséges alakoknak tartotta őket, akik nevetséges dolgokat helyeznek előtérbe, például, hogy egy recenzió be van-e keretezve, meg hogy van-e mellette csillag, vagy hogy kit hívtak meg valami fesztiválra, hogy oldalakat olvasson fel a sátorban álló üres székeknek, vagy hogy szerepelnek-e a húsz-év-alattiak húszas, a harminc-év-alattiak harmincas vagy – tudja is ő – a kilencven-év-alattiak kilencvenes listáján. Mit számít az? És ami még fontosabb, változtat-e ezekből bármi is azon, hogy valójában mennyire jók a könyvek, amelyeket írtak, vagy azon, hogy egy normális ember – például ő – el akarja-e őket olvasni egyáltalán?

Anna Williams-Bonner figyelte őket, ezeket az írókat, ahogy a könyvtáron át odasomfordálnak a kibontott borhoz meg a műanyag poharakhoz, és röhejesen sekélyes méltatással díjazzák a férfit, aki az imént felolvasott nekik. Majd a szeme láttára egy emberként tértek rá örökös témáikra: a volt tanáraik hiányosságaira, a kiadói világ elégtelenségeire, és óhatatlanul azokra az ismerős írókra, akik aznap este történetesen nem voltak jelen, ennek a réges-rég, egy kevésbé komplikált korban a művészetből épült öreg New Hampshire-i udvarháznak a könyvtárában. És arra gondolt: Ha ezek az idióták meg tudják csinálni, akkor nem lehet az olyan kurva nehéz.

MÁSODIK FEJEZET

Ready Player Two

– Ezt mind a kolónián írtad? – csóválta a fejét Matilda Salter. – Van egypár nemzeti könyvdíjas a listámon, azokat szeretném neked elküldeni a miheztartás végett.

– Hát, nem – ismerte be Anna. – Nem mindet. De sokat. Amint belefogtam, valahogy egyszerűen ömleni kezdett belőlem. Napkeltekor kirohantam a házikómhoz, és csak a lehető legutolsó pillanatban értem vissza vacsorára. Néha még vacsora után is visszamentem. Mármint, jót tett, hogy ott senkit sem kedveltem meg. Szóval nem kísértett meg, hogy másokkal összejárjak, ha érted, mire gondolok.

Együtt ebédeltek a Union Square Caféban, amely már nem is a Union Square-en van. Ebben az étteremben ismerkedtek meg, amikor együtt vacsoráztak Jake-kel, és továbbra is itt találkozgattak, hogy megbeszéljék Jake posztumusz írói életét: ügynök és hagyatéki végrehajtó, tökéletes összhangban.

– Ó, hányszor hallottam ezt az évek során. – Matilda elmosolyodott. – Én személy szerint még egy ilyen helyet sem láttam, de úgy érzem, a rengeteg sztori után már bekötött szemmel is tudnék tájékozódni. Az ügyfeleim vagy azt mesélték róla, hogy kész fegyenctelep, mindenki a saját cellájában veri a gépet, vagy azt, hogy mindenki fütyül a munkájára, és úgy rohangálnak az erdőben, mint egy nyári táborban. Csak itt igazi szex folyik.

– Hát, valaki tényleg nagyon kavart. Mármint ketten egymással. Aztán már szóba se álltak egymással. Az egyikük azzal vádolta a másikat, hogy átkutatta a szemétjét.

– Jaj, ne is mondd! – vigyorodott el hibátlan fogsorát kivillantva Matilda. – Nem akarom tudni, hogy valamelyikük az én szerzőm-e. Vagy mindkettő! – A tányérjára nézett. Még alig nyúlt a paillard-jához. – Na, jó, mondd el.

A másik felnevetett, és elmondta. Matilda a zeneszerzőről még nem is hallott, az írót pedig jócskán túlértékeltnek tartotta.

– Mindenesetre – mondta Anna –, értékelem a belém vetett bizalmat, de nem hiszem, hogy itt a Nemzeti Könyvdíjról beszélhetünk.

De még ki sem mondta, máris arra gondolt: Már miért ne beszélhetnénk?

– Nos, lehet, hogy nem, habár történtek már furcsább dolgok is. Általában véve egy valódi cselekmény megléte esetén alacsonyabbra kerül az irodalmi elismerés mércéje. És ennek a te lenyűgöző kéziratodnak veleje is van, és sztorija is. Tudom, hogy közhelyes, de nem tudtam letenni, Anna. És ahogy meg van írva. Azt azért nem mondanám, hogy meglepődtem, de el vagyok ragadtatva. Hol bujkáltál eddig?

Erre azonban mindketten tudták a választ: valaki másnak a történetében. Az irodalmi özvegységben: az egészen más tészta.

– Bocs, ez durva volt.

Az volt, valóban, gondolta Anna. Fölemelte a poharát. Ehhez a beszélgetéshez észnél akart lenni, de Matilda már előreszaladt, és egy egész palackkal rendelt.

– Nem történt semmi. Ezt egyikünk sem látta előre, ez az igazság. Őszintén szólva azt sem tudom, miért mondtam egyáltalán bárkinek is azt, hogy írni akarok valamit. Csak úgy kicsúszott a számon egy interjúban, és aztán az emberek folyton felemlegették. Hirtelen belecsöppentem, érted? És aztán elkezdtem gondolkodni, hogy jól van, talán igaz is. Lehet, hogy azért mondtam, mert igaz. De egyáltalán nem voltam a tudatában annak, hogy írni akarok, erre esküszöm. Ha így lett volna, nem lebegtettem volna így be a dolgot. Nem kell úgy tenned, mintha nem lennél meglepődve, érted.

Matilda, becsületére legyen mondva, meghökkent képet vágott.

– Talán egy icipicit meglepődtem. Nézd, engem meglep, ha bármelyik ügyfelemtől konkrét kéziratot kapok.

– Ó! – szerénykedett Anna. – Ezzel… azt akarod mondani, hogy az ügyfeled vagyok?

Matilda újra elmosolyodott. Azok a fogak, amelyek fehérsége annyira elüt a vérvörös rúzsától, mintha fényes kőből faragták volna őket.

– Lemaradt volna a lényeg? Elnézést kérek. Mennyire szeretnéd hivatalossá tenni?

Anna érezte, hogy ellazul. Talán ez volt az a pillanat, amikor megértette, hogy igazából mennyire akarta ezt.

– Hát, máris egy szép étteremben vagyunk, és van borunk. Szóval, ha esetleg simán letérdelnél, az elég lenne.

– Semmi gyűrű? – kérdezte Matilda.

– Nem, szerintem nem kell. Mármint, a szerződések már megvannak.

Ez igaz. Már számos szerződést kötöttek együtt. Szerződéseket Jake regényeinek, a Puskának és a Botlásnak a harmincnyolc külföldi kiadására. Szerződéseket a Botlás televíziós adaptációjára és a Puska már majdnem-gyártás-alatt-lévő filmes adaptációjára, amelyet Steven Spielberg „vezényel” (Anna nevetségesnek találta a szót). Nem beszélve Jake első regényének, A csoda feltalálásának, és „összefüggő” novellagyűjteményének, az Utórezgéseknek az újrakiadására vonatkozó szerződésről, amelyen Matilda egy éven át dolgozott, hogy kivegye őket a korábbi kiadóik kezéből, Wendy pedig ízléses kiadásban jelentette meg őket, hangsúlyozva az „irodalmiasabb” jellegüket. Ezeken felül szerződésben formalizálták a kapcsolatukat ügynökként és Jacob Finch Bonner hagyatékának kezelőjeként. Ez viszont új terep volt.

– Anna, te tehetséges író vagy. Ez az ügy teljesen független attól a személytől, akihez hozzámentél, aki szintén tehetséges író volt. Az, hogy te nem a szokásos úton-módon, és nem ifjúságod első virágjában jutottál el ide, egyáltalán nem számít. Sokan csupa állítólag helyes dolgot cselekednek, állítólag a jó sorrendben, és mégsem írnak soha semmit, semmi olyasmit, ami ilyen jó lenne, mint ez a regény. Hadd ne halogassuk egy percig sem a jutalmunkat – se a tiédet, se az enyémet – ennek a megkérdőjelezésével. Fel vagyok dobva. És büszkén lennék az az ügynök, aki ezt a könyvet képviseli, és az összes többit is, amit esetleg még írni fogsz. – Elhallgatott. – Ez így eléggé hivatalos?

Anna boldog mosolyt villantott rá.

– Ó, azt hiszem.

– Helyes. Mert öregek a térdeim. Ha akarnék, se biztos, hogy le tudnék térdelni. És mellesleg felfogod, hogy már így is milyen régimódi ez az egész? Kinyomtatott kéziratot küldtél nekem, Anna! Postán! Nem is emlékszem, mikor fogadtam utoljára új ügyfelet, aki nyomtatott kéziratot küldött nekem. Manapság a feltörekvők már az utolsó porfészekben is azt az újmódi elektronikus levelezést használják. Minimum odaküldtem volna valakit érte, ha tudom, hogy van valamid, amit el akarsz velem olvastatni.

Anna igyekezett úgy tenni, mint aki zavarban van.

– Nem is tudom. Így… helyénvalóbbnak tűnt. Ír valamit az ember, és reméli, hogy valaki majd elolvassa. Az a legkevesebb, hogy kinyomtatja, és elküldi neki.

– Persze. A múlt században. Mármint töpörödött öreglányoktól meg a Writer’s Digest régi számaiból vagy a Literary Market Place garázsvásáron kipécézett 1986-os kiadásából dolgozó emberektől a mai napig kapok kinyomtatott kéziratot. De manapság, barátom, a legtöbb író e-mailben érdeklődik arra várva, hogy majd meghívót küldök neki. Vagy nem is várnak. De egyszer csak ott volt az első regényed, teljes életnagyságban ott virított az íróasztalomon. Minden figyelmeztetés nélkül! Mázlista vagyok, amiért ilyen remek asszisztensem van. Másvalaki lehet, hogy egyszerűen kiszignálta volna a nagy kalapba, és beleborzongok, ha rágondolok, hogy milyen sokáig maradt volna ott. Sosem bántunk valami kesztyűs kézzel a kéretlen kéziratokkal. Tudod, annak idején úgy hívták az irodámat, hogy „Salter Fekete Lyuka”.

Furamód büszkének tűnt a sértésre.

– Mint a… kalkuttai fekete lyuk?

– Hát, úgy képzelem, csak szerintem ebben a forgatókönyvben nem én vagyok Teréz anya. Inkább az álmok gyilkosa, aki töméntelen mennyiségű Nagy Amerikai Regényt hagy elmeséletlenül elrohadni, látatlanban és olvasatlanul, miközben arra próbálom rávenni Kourtney Kardashiant, hogy írjon egy regényt, vagy adja a nevét egy négerrel megíratott regényhez. Valami világvége-cucchoz.

– Na, ez aztán a komoly vádirat – jegyezte meg Anna.

Egy pincér jött oda, hogy elvigye a tányérjaikat, Matilda pedig kávét kért tőle.

– Desszertet kérsz? – kérdezte Annától.

– Csak a bort iszom meg.

Röviden félbeszakította őket egy szerkesztő valamelyik régi kiadótól: Nobel- és Pulitzer-díjasok, az amerikai kánon élő és nemrégiben elhunyt poétáinak zöme. A férfi Anna felé nyújtotta kézfogásra enyhén nyirkos kezét, majd derűsen azzal vádolta meg Matildát, hogy rejtegeti az áruját.

– Hónapok óta nem kaptam tőled semmit. Talán egy éve is – panaszolta.

– Jaj, ne már, Sam, tudom, hogy emlékszel David könyvére. Kizárólagosra ajánlottuk. Te meg visszadobtad.

– Azt a könyvet visszadobtam. De örömmel látnék valami mást tőle. Ezt is mondtam.

– Szóval, Pablo, nem vagyok oda a kék színért. Vissza tudnál jönni, ha majd a zöld korszakodban leszel?

– Ugyan már. – A Samnek nevezett szerkesztő elvigyorodott. – Tudod, hogy a többi dolgait imádom. Rengeteget beszélgettünk róla házon belül, de egyszerűen nem tudtuk kimatekozni. El tudtad valahol passzolni?

– Ó, igen – felelte szelíden Matilda. – A Viking kétkötetes szerződést ajánlott, és David már jól benne jár a másodikban, amely sokkal közelebb áll a korai munkáihoz. Úgyhogy innentől kezdve jó otthonra fog találni a Vikingnél.

– Értem – mondta a szerkesztő. – Hát, néha így megy ez. Gratulálok neked, és persze Davidnek is.

– Átadom neki – felelte Matilda, és a lehető legfinomabb vállmozdulattal elbocsátotta a férfit.

Anna úgy érezte, mintha az imént magánórát kapott volna ügyintézésből.

Amikor a férfi már elég messze járt, újdonsült ügynöke egyetlen szót ejtett ki a száján.

– Faszfej.

Anna nem tudta megállni nevetés nélkül.

– De tényleg. Azt hiszi magáról, hogy a Norton Anthologyban lévő halott fehér srácok Vastrónján csücsül, úgyhogy nem muszáj gondolnia a jövőre. Pedig muszáj. Mindannyiunknak muszáj. Ha nem tesszük, felfal bennünket valaki, aki helyettünk is gondolkodik. Ahogy David Mamet mondja: Mindig. Az légy. Aki felfal.

Anna kiitta a borát.

– Hát, nem mondanám, hogy tetszik a csengése. De mivel felhoztad a jövőt, mit tervezel ezzel a… – Még nem igazán tudta rávenni magát, hogy… regénynek nevezze. Talán Jake és az ő messzire elérő írói törekvései miatt. – Mármint azzal, amit küldtem neked.

– Úgy örülök, hogy rákérdeztél – felelte Matilda. Fél zacskónyi steviát szórt a kávéjába, és most azt kavargatta. – Úgy gondolom, hogy még egyszer át kell mennünk rajta. Semmi lényeges. Egy kicsivel több akciót akarok a közepén, valamit, ami fenntartja a feszültséget az egész bevezető és az utolsó nyolcvan oldal között, ami tökéletes. És egy kicsit mélyebbre akarok hatolni Jerryvel. Az kell, hogy tényleg átérezzük az üldöztetést, amit megtapasztal. És egy érzékeny olvasást is akarok tartani… semmi személyes, manapság ez bevett szokás. Ez a mi keresztünk. De még mielőtt ebből bármi is megtörténik, elviszem Wendyt egy italra, és megmondom neki, hogy kapaszkodjon meg, mert kizárólagosan meg fog kapni egy nagyon meglepő új írót, és már kezdhet is hálálkodni nekem, mert ez több mint sorsszerű. Ez maga a végzet. Szinte automatikus profil a művészeti rovatban. Az irodalmi özvegyből irodalmi jelenség lesz, és a férjével ellentétben az ő horizontja határtalan.

Anna a homlokát ráncolta, és nem csupán azért, mert Matilda felfogása az ízléstelenség határát súrolta. Ami azt illeti, az égvilágon semmi problémája nem volt azzal, hogy ő Jake özvegye. Nem kevés erőfeszítést tett annak érdekében, hogy Jake özvegye lehessen. De amikor arra került a sor, amit már kezdett a saját munkájának tartani, már nem volt benne biztos, hogy szakmailag is Jake özvegyeként kíván ismertté válni.

– És nem gondolod, hogy ez csak egy egyedi eset? Mármint már az sem semmi, hogy egyszer megcsináltam, tisztában vagyok vele. De kezdem úgy érezni, hogy te máris úgy gondolsz rám, mint aki meg fogja tudni ismételni. Határtalan horizont? Ez egy kissé ijesztő.

– Igen? – kérdezte Matilda. – És ugyan miért? Miért ne láthatna a könyvvilág jelentős tehetségnek csak azért, mert az illető, akihez hozzámentél, szintén tehetséges volt, és Y-kromoszómával rendelkezett? Így ment ez évszázadokon át, köszönjük szépen. Én is ugyanúgy fájlalom, mint te, hogy Jake Bonner sosem fog új regényt írni, te viszont megteheted, és meg is fogod tenni. Ez egy tündökletes felfedezés! És izgalmas! Ki tudja, merre fogsz elindulni. Akár még ezzel a szereplővel is folytathatod. Olyan lebilincselő, érted.

Anna összevonta a szemöldökét.

– Te most egy… folytatásra gondolsz? Tényleg jó ötlet ez?

– A folytatások nagyon csábítóak tudnak lenni, ha az eredeti könyv jól ment. Az olvasók tudni akarják, mi történik egy szereplővel, akihez kötődnek.

– De sosem olyan jók, mint az első kötet, igaz?

Matilda ezt mintha valóban megfontolta volna.

– Biztos vagyok benne, hogy némelyik igen. Legalábbis… olyan jó.

Kis ideig hallgattak, miközben mindketten megpróbáltak valamilyen példát felhozni a dologra.

– Harper Lee? – szólalt meg végül Anna.

Matilda mintha megborzongott volna.

– Épp ellenkezőleg. Harper Lee makulátlan irodalmi karriert futott be. Egyetlen regény! Egy tökéletes regény! Abszolút támadhatatlan, úgy művészileg, mint eszmeileg. Minden felső tagozatban kötelező olvasmány lett. Egész életében megélt belőle. Azonkívül nemzeti kinccsé tette. Nem jut eszembe másik regény, egy árva regény, amely ezt tette volna az írójával. Szülők generációi keresztelték a gyerekeiket Atticusnak.

Nem beszélve a becsvágyó írókról, akik a „Finch”-et vették fel középső névként, gondolta Anna.

– Aztán a lehető legutolsó pillanatban: egy folytatás! Csak most mindannyiunkat letaglózott, ami abból a folytatásból kiderült, hogy Atticus Finch idősebb korában belépett a KKK-ba! Ez igen, így kell kinyírni az álmainkat, Harper. Csak elképzelni tudom, mit mondott volna Truman Capote.

– Valamit… a meghallgatott imákról? – vetette fel Anna.

– És az a sok gyerkőc, aki esténként azzal feküdt le, hogy vajon milyen felnőtt lett Jemből és Scoutból? Köztük én is! Többet kaptunk, mint amire befizettünk. Sajnos.

– Szóval – mondta Anna –, te azt mondod: nem jött be neki az a folytatás.

– Hát, nem jó példa, nem. De biztos vagyok benne, hogy vannak ilyenek!

Anna nem volt benne biztos.

– Különben meg ez csak egy ötlet. Akár hiszed, akár nem, én csak azt szeretném, ha regényíróként hosszú és pezsgő karriert futnál be. Mert tudod, mi itt az igazi sztori? Nem a tragikus mese az íróról, aki meghal, mielőtt még több pompás regényt írhatna. Vagy nem csak ez. Hanem a tragikus mese az íróról, aki meghal, mielőtt kiderülhetne, hogy milyen remek író válik majd a feleségéből! Merthogy ti ketten ütős irodalmi páros lehettetek volna. Mint… Plath és Hughes.

Újabb nem valami jó példa, gondolta Anna.

– Vagy öö, Hemingway és Gellhorn, csakhogy ők elváltak – folytatta Matilda. – Nos, Fitzgerald egy írót vett el, aki aztán a diliházban végezte. – Egy másodpercig még gondolkodott, aztán megnevezett még valakit, aki összeházasodott valakivel, és állítólag mindketten híres regényírók voltak, de Anna még egyikükről sem hallott.

– Mindenesetre az a lényeg, hogy bennetek külön-külön is megvolt a nagyság, de az élet nem hagyta, hogy egy időben legyetek nagyok. Ez megrendítő. És gyönyörű. Ez… ahogy mondtam, ez egy kitűnő sztori. És az benne a legjobb, hogy maga az alkotás olyan jó. Az övé is az volt, a tiéd is az. Tégy meg nekem egy szívességet, és ne kezdj el kételkedni magadban, Anna.

Anna erre ünnepélyesen rábólintott, mert úgy tűnt, hogy ezt kívánja a pillanat. Valójában azonban sosem volt az a kételkedő típus, legalábbis, ha önmagáról volt szó. Esze ágában sem volt most elkezdeni.

HARMADIK FEJEZET

Újabb városi mesék

Nem sok elsőkönyves regényírónak szentel profilt a New York Times. Másrészt viszont kevés elsőkönyves regényíró rendelkezik egy Anna Williams-Bonner háttérsztorijával: friss menyasszonya egy bombasikeres regényírónak, aki olyankor dobta el magától az életet, amikor a hírneve még fölfelé ívelni látszott. Pletykák terjengtek valamiféle zaklatásról is – jobbára légből kapottak, minden részletet nélkülözők –, amely Jacob Finch Bonnert a borzasztó tettébe hajszolta. Milyen könnyű is bármit kijelenteni bárkiről, nyilvánosan, de névtelenül, és úgy vetni véget valaki karrierjének (jelen esetben valaki életének!), hogy még csak az áldozat szeme elé sem kerül az illető, a vádak bizonyításáról már nem is szólva! Micsoda szomorú vádirata ez a kultúránknak!

Annát nem lepte meg, hogy a New York Times írni akart róla, habár azt Wendy és Matilda tudomására hozta, hogy mennyire izgatott, pontosan annyira, amennyire ők is azok voltak. Egy ideje már elkezdte magát felkészíteni erre, ismerkedett a többi szerzőprofil tartalmával, próbálta megítélni, hogy a profilok alanyai mitől tűnnek szimpatikusnak (ha annak tűntek), és mitől nem (ha nem tűntek annak). A küszködés eleme példának okáért egyértelmű előnyt jelentett, de csak ha a szerző új könyve és a hozzá fűződő siker hosszú ideig váratott magára, és sok-sok kiadatlan vagy kiadott, de olvasatlan előfutár előzte meg. Fiatal szerző esetében, ha a művével együtt a lehetőségei is látszólag túlságosan könnyen jöttek, az alázatosság volt a hatásos szer. Legyen szó a bestsellerlistára berobbanó, csodálatra méltó első regényről, vagy tucatnyi hiábavaló kísérletet követő hirtelen, káprázatos sikerről, a New York Times profiljának alanyai kivétel nélkül a legvegytisztább, legönostorozóbb hálát kötelesek tanúsítani.

Anna (úgyszólván) negyvenéves fejjel nem tartozott az új-fiatal-szerző kategóriába, de a névtelen középmezőny kategóriájába sem. Úgy tűnik, megtalálta a kiskaput küszöbönálló irodalmi sikeréhez: az irodalom világán és annak küzdelmes hőzöngésein mindenestül kívül eső élet, szerelmi házasság egy sokoldalú, briliáns és nyilvánvalóan elgyötört férfival, és a tragédia hosszú fátyla, amely az oltártól fogva rájuk borult; majd hirtelen a szavaknak és az elbeszélésnek ez a váratlan, de teljesen kiérlelt műalkotássá való virágzása. Íme Anna Williams-Bonner és első regénye, A zárszó, amely a kötőjeles nevéhez hasonlóan tisztelgés Jake előtt: a szerelme, a társa és mint kiderült, a tanára előtt.

Feltűnt neki, hogy a profilok néha valamilyen tevékenységet járnak körül: kutyasétáltatást, főzést, egy könyves bulin vagy a szerző könyvéből készült film premierjén viselendő új gönc vásárlását. Annának nem volt kutyája. Két évvel korábban volt egy macskája, de azt végül odaajándékozta a házban lakó egyik szomszédnak. Leginkább csak különleges alkalmakra főzött, a shoppingolást pedig világéletében utálta. Túlságosan súlyos tehernek érezte a gondolatot, hogy ezek bármelyikét is megtegye, vagy akármi mást, amihez produkálnia kell magát, miközben még ráadásul a büszkeségnek és a szerénységnek azt a bizonyos mozgó célpontját is be kell lőnie. Így hát, amikor a művészeti rovat újságírója e-mailt küldött, hogy egy szeptemberi szerda délelőttre kitűzze a beszélgetésüket, Anna megkönnyebbült, amikor megtudta, hogy az ajánlat egy szimpla kávézásra szól, és a megbeszélt napon a lakásától gyalog ment a West Chelsea-ben lévő Café Grumpyba, közben pedig felkészült az előtte álló feladatra.

Rene testes nő volt, vastag derekú, erős vállú. Fekete cicanadrágot és hosszú, fehér férfiinget viselt, amely majdnem a térdéig ért, és mosolyogva állt fel, amikor Anna belépett a hátsó helyiségbe.

– Ó, köszönöm – mondta Anna. – Nem tudtam, hogy fogom megismerni.

– A megismerés az én dolgom – mondta eléggé barátságosan Rene. – A szolgáltatás része. Mielőtt elkezdenénk, annyit mondhatnék, hogy imádtam a könyvét?

A kijelentés akár arra is szolgálhatott volna, hogy megtörje a jeget, és egy másik író talán így is fogadta volna, de Annát a szavak csak még óvatosabbá tették.

– Ez… – mondta szemlátomást idegesen – tudja, ez még olyan új, a gondolat, hogy másvalaki ténylegesen elolvassa. Gondolom, jobb lesz, ha kitalálom, hogy ne jöjjön rám a frász, amikor valaki ilyet mond nekem.

– Igen – felelte Rene. – Szerintem is jobb lesz. Szerintem ezt a könyvet rengetegen fogják olvasni. És imádni.

Renének már volt kávéja, de Anna most előrement, és magának is rendelt egy italt. Ezt a néhány percet használta ki arra, hogy újrakalibrálja magát, és újfent az eszébe vésse, hogy mit is kell itt tennie. A New York Times profilja fogja megadni az alaphangot sok mindenhez, ami ezután következik. Ezt nem is kellett neki mondani, Wendy mégis szükségét érezte, hogy pár napja közölje vele e-mailben: „Az emberek bizonytalanok a maguk kritikusi nívójában. Mindig van egy apró kétség – Ja, szerintem az a könyv borzasztó, de mi van, ha annyira tökkelütött vagyok, hogy nem veszem észre a géniuszt? Így aztán amikor valaki, akit tisztelnek, azt mondja nekik, hogy egy könyv jó, akkor eleve hajlamosak rá, hogy egyetértsenek.” Más szóval, ami a következő órában történik, az sok mindent meg fog határozni, és nem csupán azt, ami a könyv kritikai fogadtatásával kapcsolatos.

Mire a kávéjával visszaért, Rene iPhone-ja már rögzített.

– Nem baj? Így nem kell az egész csevegésünk alatt firkálnom, hogy aztán majd el se tudjam olvasni a jegyzeteimet.

– Á, hogyne – mondta Anna, miközben leült.

– Jól néz ki. Mi az?

– Igazából nem is tudom – mondta Anna. – Csak rámutattam valamire, amit a barista készített a sorban előttem állónak. Olyan bonyolult dolog lett a kávé, nem igaz?

És ebben a pillanatban elképzelte, hogy ez a kezdőmondat:

– Olyan bonyolult dolog lett a kávé – mondta Anna Williams-Bonner, akinek első regénye, A zárszó a regényíró férj öngyilkosságának nyomdokaiban jár.

– Tudom! – kiáltotta lelkes, alighanem szakmai bajtársiassággal Rene. – Én is azok közé tartozom, akik a Starbucksban csak annyit hajlandók mondani, hogy kicsi, közepes vagy nagy. Ez az én kis tiltakozásom. De ezt a helyet bírom. Csöndes. Délutánonként az összes Chelsea-ben lakó regényíró kijön ide, és írja a következő nagy durranást.

– Azt hittem, az Williamsburg.

– Williamsburg álmaiban! – mondta Rene. Elmosolyodott. – Kávézóban írt valamennyit A zárszóból?

– Ami azt illeti, nem. Annyira titkoltam, hogy egyszerűen elrejtőztem. Na, jó, egy művésztelepen kezdtem hozzá. New Hampshire-ben. Aztán odahaza a lakásunk… a lakásomban. Bocs, még mindig bajos nem többes számot használni. De tény, hogy azt akartam, senki ne tudjon róla, hogy csinálom.

– Á? És miért?

– Én csak… – Anna habozott. – Egy kicsit illetlenségnek tűnt, hogy olyasmit próbálok csinálni, amiben a férjem olyan jó volt. Mármint, kinek képzeltem magam? Jake tényleg felkészült rá, hogy író legyen. Ezt tanulta a főiskolán, aztán az ország legjobb írói programjára járt. És éveken át olyan keményen hajtott, mire igazi sikert ért el. Szóval mit művel ez a volt rádiós producer Seattle-ből, aki kommunikációt tanult az egyetemen, azt hiszi, hogy meg tud írni egy regényt? Amíg be nem fejeztem, abban sem voltam biztos, hogy egyáltalán megmutatom bárkinek is. Egy hónapig a fiókban aszaltam. – Elhallgatott. – Ezt Jake-től tanultam. Mármint, nem kifejezetten tanította, mert ugyanúgy nem tudta, hogy regényt fogok írni, ahogy én sem. De ő is ezt csinálta, és a diákjait is erre biztatta. Szóval innen tanultam.

– Hogy fiókba tegye a kéziratot?

– Igen. Van ez a sietség, amikor az ember befejez egy regényt. Bocsánat, nem akarok úgy beszélni, mint egy veterán. Még nyilvánvalóan nagyon is újonnan jött vagyok, de Jake is beszélt erről, hogy ezt érzik az írók, és a magam kétségkívül gyér tapasztalatából tudom, hogy igaz. Amikor az ember befejezi az első piszkozatot, arra gondol: Ez elképesztő! Elképesztő vagyok, mert megírtam! És egy szót sem kell majd benne megváltoztatni! Minden egyes mondat maga a tökély, minden szereplő kőbe van csiszolva, az egészet az istenek diktálták, vagy a Múzsa, vagy akárki. És amikor egy hónap múlva előveszed, és elkezded lapozni, akkor jön az, hogy… „Hű, na, jó, ezen itt még dolgozni kell, és itt meg ugyan mire gondoltam? És ennek az egész fejezetnek egyáltalán semmi értelme. Ezek a mondatok meg rettenetesek. És miért csinálja azt a szereplő?” Kész iskolája az alázatosságnak. Vagyis hát a megaláztatásnak – helyesbített Anna, mert tartott tőle, hogy az „alázatossággal” egy kissé túllőtt a célon.

– Ezt már más íróktól is hallottam – mondta Rene. – Bár nem ilyen színesen leírva. Hadd kérdezzek valamit. Gondolja, hogy maga mindig is író volt? Vagy az utóbbi években szerzett tapasztalatai miatt lett író?

Anna ünnepélyesen bólogatott. Készült erre a kérdésre.

– Tudja – mondta nagyjából az igazságnak megfelelően –, rengeteg időt töltöttem azzal, hogy ezt a kérdést feltegyem magamnak. Világéletemben olvasó voltam. Imádtam a regényeket, és hosszú évekig valahogy válogatás nélkül olvastam, ami azt jelenti, hogy olvastam rossz könyveket is, meg jó könyveket is, és lassanként meg tudtam őket különböztetni. Egyáltalán nem figyeltem az irodalmi világra. Fogalmam sem volt se arról, hogy kinek milyen a híre, se arról, hogy kit kiáltottak ki a generációm legfontosabb regényíróinak, sem arról, hogy kire nem kéne vesztegetnem az időmet, így aztán rászoktam, hogy magam döntsem el, melyik írót szeretem, és melyiket nem. Szinte azt se tudtam, hogy létezik a könyvkiadás mint iparág, tehát nem volt semmiféle elképzelésem az új könyvekről, szemben azokkal, amelyeket évekkel azelőtt adtak ki. Csak elmentem a könyvtárba, végigjártam a polcokat, és levettem, ami jónak tűnt. Később persze jókora dózist kaptam a könyvkiadásból, mert egy rádióműsor producere voltam Seattle-ben, és olvasnom kellett azokat a szerzőket, akik a műsorba kerültek. De ők jobbára színészek meg sportolók voltak, és egy-két politikus. Jake felbukkanása előttről igazából nem is emlékszem regényíróra. És az is csak azért történt, mert addig könyörögtem a főnökömnek, amíg bűntudatosan igent nem mondott.

– Ez úgy hangzik, mintha megkínlódott volna vele. És mindezt azelőtt, hogy egyáltalán találkoztak volna.

– Igen. Nem ment ki a fejemből a regénye.

Ez a kijelentés történetesen maradéktalanul igaz volt.

– De maga személy szerint nem foglalkozott írással.

– Jaj, dehogynem, nagyon is. Na, jó, fikciót nem írtam.

Egyszer négerként írt egy könyvet Randy helyett a férfi kedvenc seattle-i helyeiről, de egész jól megfizette érte, és az egy becsületes projekt volt.

– Akkor mi változott?

Anna felsóhajtott.

– Bárcsak lenne erre egy igazán tudományos értékű válaszom. Másrészt viszont arra sem akarok célozgatni, hogy valami bűvös alkotóerő ragadott volna magával. Egy reggel egyszerűen azzal az ötlettel ébredtem, hogy foghatnék egy-két dolgot, ami életem során velem történt, és belegyúrhatnám valaki másnak a történetébe, aztán majd meglátjuk, mi lesz az illetővel. Nem is terápia volt ez. Mármint, én tényleg gyászoltam, de az sosem jutott az eszembe, hogy ha ezt tenném, ha olyan szépirodalmat írnék, amelynek tartalma részben egybecseng az általam megélt élményekkel, akkor könnyebben viselném Jake elvesztését, vagy megérteném, hogy miért tette azt, amit tett.

Rene nagy komolyan bólogatott.

– És megtörtént bármelyik is?

– Hogy könnyebben viseltem-e? – nézett le Anna a kávés löttyre, amelyhez még hozzá sem nyúlt. – Igazából könnyebben, de csak fokozatosan. És nem hiszem, hogy bármi köze lett volna ahhoz, hogy fikciót próbáltam írni. Szerintem egyszerűen csak telt-múlt az idő, én meg közben engedélyeztem magamnak, hogy elengedjem őt.

– Ez olyan… melankolikus.

Rene kellőképpen zavarodott képet vágott ahhoz, hogy ezt kimondja.

– Nos, akkoriban minden csupa melankólia volt. Ez sem képezett kivételt.

– És mi a helyzet… utálom, hogy ezt kell kérdeznem, de őszintén kíváncsi vagyok, és tudom, hogy mások is azok lesznek. Sikerült jobban megértenie azt, hogy a férje miért dobta el magától az életet?

Anna összerezzent.

– Úgy érzi, hogy erről nem tud beszélni? – kérdezte óvatosan Rene. Egyértelműen azt remélte, hogy nem ez a helyzet.

– Erről még nem igazán beszéltem. Főleg nem – Rene iPhone-ja felé biccentett – az utókornak. De szerintem azok, akik öngyilkosságot követnek el, többek között a szeretteik számára adódó megoldás lehetőségét is magukkal viszik. Életünk végéig üvölthetünk a szélbe, és nem lesz, aki válaszoljon nekünk. De talán innen jön az impulzus, hogy fikciót gyártson az ember. Ahol híján vagyunk az információnak, ott mindig kialakíthatunk egy narratívát, hogy aztán abból legyen az információ, az igazság. Vagy legalábbis… a mi igazságunk. Van ennek valami értelme?

Van, felelte Rene. Csakhogy neki ezt kell mondania, nem igaz?

– A regényében egy nő beleszeret egy íróba, aki éveken át küszködött. Aztán, amikor egy új könyvvel már éppen nagy siker kapujában áll, egy névtelen internetes támadás célpontjává válik. Eleinte elrejti a felesége elől, de végül az asszony már annyira aggódik a férfi leromlott lelkiállapota miatt, hogy könyörögve kéri, mondja el, mi bántja. Na már most – mondta Rene –, erről még soha semmi nem jelent meg, de ön interjúkban említette, hogy a férje valamiféle névtelen kampány célpontja lett.

Anna belekortyolt a mostanra langyossá hűlt kávéjába/italába. Túl sok cikóriát tettek bele.

– Sajnos azt kell mondanom, hogy ez igaz. Sosem jöttünk rá, ki állt mögötte. Valaki lopással vádolta Jake-et, azzal, hogy lopta a Puska című regényét. De még ez is homályos volt. Sosem tudtuk meg, hogy ez a vád vajon a Puska teljes kéziratára vonatkozik-e, vagy csak egy részére, vagy ha már itt tartunk, hogy Jake-et vajon valaki más komplett művének vagy egy részének az eltulajdonításával vádolják-e. – Anna látta, hogy Rene a homlokát ráncolja. Megspórolta neki a kérdést. – Mármint, pontosan mi is lett volna a bűne? Hogy a bizonyítékról már ne is beszéljünk persze. A plagizálást nem olyan nehéz bizonyítani; az ember csak bemutatja a szövegek hasonlóságát, és megállapítja, hogy az egyik a másik előtt jelent meg. De mi ettől az illetőtől, vagy talán illetőktől sosem kaptunk igazi vádiratot, bizonyítékhoz hasonló valamit meg pláne nem. Egyszerűen megbújtak a közösségi média és a névtelen levelek mögött. – Vigasztalhatatlanul meredt egy pontra a két keze között. – Egyébként meg – mondta némileg bizonytalanul Anna – nem is lehetett volna bizonyíték, mert nem történt meg a dolog.

Rene várt egy pillanatig, aztán segítőkészen azt kérdezte:

– De?

– De Jake-et így is mélységesen felkavarta. A vádaskodásnak nem kell tényszerűnek lennie ahhoz, hogy kárt tegyen. A kár benne volt a vádban. Végtére is, egy írói karrier kompromittálásához már az eltulajdonítás gyanúja is elég. Nem gondolja?

Rene bólintott. A haja, amelyet Anna a Café Grumpyba való belépésekor szőkének vélt, most vöröses árnyalatot kapott. Frizurája Rene széles állkapcsának vonalát követte.

– Sajnos, ez igaz. Tavaly egy regényíróról készítettem sztorit, akit egy másfajta eltulajdonítással vádoltak. Nagyon baljóslatú fejleménynek tartottam. Valamikor annak a szerzőnek a képzelőerejét ünnepeltük, aki önmagához egyáltalán nem hasonlító szereplőkről írt. Most meg kiborulunk, mert valamiért nem kéne ezt tenniük. Ez nem tesz jót a szépirodalomnak.

– Szerintem sem – helyeselt Anna.

– Tehát ha Lev Tolsztoj nem képzeli magát egy házasságtörő férjes asszony helyébe, akkor mi most nem olvashatnánk az Anna Karenyinát. Sem a Bovarynét. Sem az Egy tiszta nőt. Sem semmit Isabel Archerről.

– Nem beszélve A tetovált lányról – mondta Anna. Elkalandoztak a tárgytól, de kezdtek összemelegedni. Megérte az elterelést.

– Jonathan Swift soha életében nem vetődött egy szigetre. Mary Shelley soha senkit nem hozott vissza a halálból. Se Robinson Crusoe. Se Frankenstein.

– Michael Chabon nem lett volna képregényművész az 1940-es években. Nem lenne Jeffrey Eugenides és interszex. Szégyelljék magukat! Ha már itt tartunk, Jane Austen milyen jogon képzelte el egy katona vagy egy tengerészkapitány életét? Donna Tartt első regényének a főhőse egy férfi. Botrányos!

Rene bánatosan csóválta a fejét.

– Hát, sajnálom, hogy egy ilyen pörlekedő pillanatban kellett szépíróvá lennie. De nem hiszem, hogy a férjét ilyesfajta eltulajdonítással vádolták. Vagy tévedek?

– Nem, nem téved. Akárki üldözte is Jake-et, nem azt állította, hogy hímnemű szerzőként nem volt joga egy anyáról és a lányáról írni. Valami kézzelfoghatóbb dolog járt a fejükben… konkrétan az anyag ellopása. Jake tudta, hogy semmit sem tudnak rábizonyítani, de azt is tudta, hogy senki sem vár bizonyítékra ahhoz, hogy eldöntse, mit gondol, miközben boldog-boldogtalan kárörvendezik a neten. Persze kiakadhat valaki, akár még maga alá is kerülhet, és mégsem teszi azt, amit Jake tett, és én még mindig nem értem, hogy jutott el a zaklatás miatti nagyon is érthető szorongás állapotából addig az érzésig, hogy nem tud kibújni alóla. De eljutott. Szerintem gyötörte őt, hogy bárki plagizálóként gondolhat rá. Egyetlen önérzetes író sem tenne ilyet, márpedig Jake igen nagyra tartotta magát. Magát